m a n u s

Nylands litteraturförening r.f.

m a n u s  

Litterär tidskrift utgiven av Nylands litteraturförening r.f. med stöd av
Svenska litteratursällskapet, Konstsamfundet och Nygréns stiftelse.

Tidskriften utkommer en gång om året.

Ansvarig utgivare: Gerd-Peter Löcke

Redaktörer: Ulrica Brunberg, Elin Lindberg & Henrik Nymalm 

Teknisk framställning: Johan Ulfvens

Första sidan: Illustration av Gerd-Peter Löcke 

Hemsida: nylitt.huset.fi

ISSN 1458-9389 (print)
ISSN 2736-8238 (online)

Tryckt på miljövänligt papper

Oy tt-urex Ab
BORGÅ 2022

Kära läsare

Efter drygt två år som ordförande ser jag fortfarande mitt uppdrag som behovsstyrt. Jag vill utveckla föreningens verksamhet så att vi kan inkludera f lera. Även om alla är välkomna är det ofta så att medlemmar inom samma förening är rätt så nära varandra när det gäller exempelvis ålder, första språk och utbildningsnivå. Också i vår förening var vissa grupper länge överrepresenterade bland de engagerade medlemmarna.

Idag är vi inte längre lika huvudstadsdominerade som förr. Efter årsmötet är också ålders- och könsfördelningen i styrelsen på en nivå som förväntas av en modern organisation. Ändå åldras med-lemskåren i snabb takt och f lera medlemmar har redan lämnat föreningen på grund av ålder eller för att de helt enkelt inte längre finns bland oss. Behovet att träffas och påverka har dessutom ändrats kraftigt.

Idag gäller det att inkludera andra oavsett om de är medlemmar eller inte. Den moderna föreningen nätverkar, delar sina erfarenhe-ter med andra organisationer och beskriver den egna organisationen på ett inkluderande sätt för att locka litteraturintresserade samtidigt som den kanske skrämmer iväg andra.

Jag tror att vi idag uppfyller de nya kraven och att vi har skapat möjligheter att förnya oss hela tiden. Idag är vi synliga på Bokmässan, på Bokkalaset i Ekenäs och på författarträffar i Borgå och i Kyrk-slätt. Vi syns framgångsrikt på Facebook, Instagram och på YouTube. Genom våra öppna poesitävlingar syns vi återigen i den tryckta median.

I Manus 40 vill vi ge uppskattning till alla de engagerade människor som har gjort det möjligt att du nu kan börja läsa jubileumsnumret. Fundera lite på hur du hittade till vår förening och varför du har engagerat dig hos oss som medlem? Låt mig få veta dina tankar.

Trevliga lässtunder!

Gerd-Peter Löcke

Ordförande

m a n u s  40 

Nanofiktion

Föreningen utlöste en tävling om vem som skriver den bästa nano-fiktionen på exakt 55 ord. Till tävlingen inkom 22 bidrag. De tre bästa bidragen premierades med en novellask från Novellix. Stort tack till alla som deltog, bidragen höll en hög nivå. Juryn bestod av föreningens styrelse.

Första pris går till Erica Sjöberg från Åland. Juryn anser att Ericas nanofiktion är en saklig berättelse som uppfyller alla krav som ställs på nanofiktion. Titeln är intresseväckande och sista raden ringer som en klocka.

Husdrömmar

Gabriella drar av diskhandskarna och går ut till vardagsrummet. Hon suckar.De har pratat om att bygga hus... Hon hämtar sin skiss, suddar ut och ritar om. Imponerad tittar hon på huset där sambon kan sitta med dataspel, tomburkar, godispapper och snusprillor. Och bredvid på tomten ett annat hus där Gabriella kan leva i harmoni.

Andra pris går till   Linn Wilhelmsson från Helsingfors.  Juryn anser att Linns nanofiktion är berörande och aktuell. Texten är så mycket mer än de få orden.

Kära dagbok

Det här blir mitt sista inlägg på ett tag, vi åker in till staden imorgon. Om det värsta händer och någon senare hittar mina saker ber jag att ni inte låter mamma läsa det här. Hon tyckte jag var dumdristig, dubbelfrivillig som jag är, kvinna och finländare. Februari 2022, 30 mil från Charkiv.

Tredje pris går till   Minkki Huldén från Helsingfors. Juryn berömmer textens språk och som finlandssvensk förening uppskattas havet och stormen av ju-ryn. En kryptisk nanofiktion som ger oss en del ledtrådar om parförhållandet.

Korsordslösarna

De satt på söndagsklippan, såg ut över havet. Njöt. Luften hade den rätta fuktiga sältan efter stormen igår. Inte bara havet hade stormat. Också mellan dem hade orden vräkt fram i häftiga känslosvall, anklagelserna haglat. Jäkla besser-wisser! Är du själv! Tills de brast i gapskratt. Meter i sekunden eller beaufort?

STORM är ju en hatt!

Nylands litteraturförenings styrelse, 5.4.2022

m a n u s  40

Haikutävling 2021

på skaren en morgon
i månskenet
dansar hararna tango

Maria Kivilompolo inspirerades av Minna Knutars haiku som vann andrapris i vår skrivtävling 2021. Minnas haiku var så fantasieggande att Maria genast fick en bild av hararnas månskensdans. Tavlan kallar hon Tango.

      Till vardags jobbar Maria som kanslist i staden Jakobstad. Hon har man, tre vuxna barn och två barnbarn. Målandet är en ohejdad vana sedan barndomen och de första oljefärgerna fick hon redan som 12-åring. Under åren har hon haft pauser i målandet, men hon har alltid tagit upp hobbyn på nytt. Idag har hon märkt att målandet är ett behov som hon inte kan vara utan och redan efter några dagar utan målande lockar penslar och staff li henne tillbaka. Hon har deltagit i en handfull kurser på arbetarinstitutet för att lära sig mer, umgås med likasinnade för att få inspiration. Maria drömmer om en större ateljé i hemmet och den är redan under planering.

      Inspirationen får Maria från fotografier på djur, filmer, musikstycken och bilder som hon ser i flödet. Ofta vet hon inte varifrån inspirationen kommer, men hon tycker att det är härligt att måla ur fantasin och hitta på något eget.

      Hon önskar att hon kunde vara lite friare i sitt måleri och också måla nonfigu-rativ konst och att hon inte alltid skulle vara så noggrann. Ibland får hon idé-torka, särskilt om hon ska måla fritt. En specialitet som Maria har är beställ-ningsverk av människors husdjur. Hon målar både i akryl och olja. Det förstnämnda är enklare och det senare är roligare. När hon målade Tango började hon med att hälla ut färg på duken och ur färgen utkristalliserades hararna.

      Maria har haft tre egna utställningar i Jakobstad, den ena på Rosenlund och de två andra på ett café, Kaffia. Hon har också varit med på Jakartes och Konstringen i Nykarlebys utställningar. I juni i år hade hon utställning på Kaffia och där var konstverket Tango med tillsammans med sex andra tavlor som hon har målat under året som gått, bland annat en som föreställer djur som sitter på ett café. Maria har alltid f lera arbeten på gång. När intervjun gjordes i maj höll hon på med att färdigställa utställningsverken till Kaffia samtidigt som hon målade på en beställning på en liten hund. Hon trivs med att varva beställningsjobb med egna idéer.

      Till sist undrar vi förstås om Minna Knutars haiku inspirerat henne att skriva? Maria skrattar och medger att hon faktiskt skrivit en haiku. Månne den inspirerar Minna till att måla en tavla eller åtminstone till att ta ett fotografi?

över den tynande fjärden
tystnar skränen
då skottet ljuder

Ulrica Brunberg

m a n u s  40 

Bokkalaset 2021 

Under Bokkalaset 2021 i Ekenäs hade föreningen eget program på Svalan i Ekenäs bibliotek. Årets tema var ”Poesins vändpunkter”. Publiken ville veta om målningar inspirerar till poetiska verk som hos konstnären Lars Leden eller om poesin behöver bakgrundsbilder och ikoner som Ulrica Brunberg kombinerar på föreningens Instagramkonto?

Ulrica Brunberg och Lars Leden intervjuades av publicisten och föreningens ordförande Gerd-Peter Löcke. Utgångspunkten till intervjun var Nationalencyklopedin definition på inspiration som "...ingivelse som sätter en människa i stånd att tänka, tala eller handla på ett sätt som förefalle vida  övergåhennes egen förmåga; i allmänt språkbruk även med försvagad betydelse…”    

m a n u s  40 

 Lars Leden

På 1970-talet köpte du en diktbok av Jacques Prévert och började skriva egna dikter på en skrivmaskin som du ärvt av din pappa. Vad betyder inspiration för dig?

Inspiration var då den där skrivmaskinen. Mitt förhållande till min pappa och hans skrivmaskin är väldigt speciellt. Man hör ljud medan man skriver på tangenterna eller vrider på valsen. Det är liksom musik samtidigt som man skriver.

När du hörde Ulf Lundells motto som bildkonstnär ”Jag överger aldrig en målning” blev du så imponerad att du själv tog samma motto. Vad betyder det att aldrig överge en målning?

Det betyder att målningar är lite som barn. Egna barn överger man ju inte.

Du sade en gång att det numera är en form av andakt för dig att sätta pricken över i:et på en målning som du kanske ha påbörjat för ett tiotal år sedan. Hur sätter man i-pricken på en målning?

Ofta går det till så att vi badar bastu hemma och sen tittar vi på mina målningar. Sen börjar vi diskutera till exempel att kanske ska det vara lite lila färg där eller här. Och efteråt så lägger jag kanske lite lila färg på och frågar om det är bra nu? Och så blir lila färgen liksom i-pricken.

Hur får du inspiration? Har du ingivelser eller en gnista som tänder?

Det är närmast en blandning av olika faktorer. När det gäller skrivandet så var jag skribent på Arbis i Helsingfors och då vände farten kanske dagen innan eller senast på förmiddagen så att texten skulle bli klart innan programmet börjar. Men när det gäller målningen så lägger jag upp en plan för att göra klart för mig själv vart man kunna sätta pricken över i:et. Jag har ju en idé när jag börjar måla.

Finns det olika tider när du målar och när du skriver?

Det beror på. Vi tar till exempel målningen Uppståndelseglädjen som jag har 

med mig här. Den inspirerade mig att skriva en dikt. Sen har jag också samar

bete med en jazzmusiker som tonsatte dikten. Eller så brukar jag improvisera 

med min pianolärare. Målningarleverliksom vidarei form avtext och musik.

m a n u s 40

Ulrica Brunberg

Ulrica, du är föreningens vice ordförande och ”modern” till föreningens Instagram-konto. Du började skriva novellerförnågra årsedan i en skriftskola och slutförde sedan projektet med din novellsamling. Hur kom du då på idén med Instagram?

Det började från det att min bror skriver också dikter. Och han publicerade dem på Instagram. Så tänkte jag ”det kan ja o”. Så började jag också skriva och publicera på Instagram. När jag kom med i föreningar så slog det mig att det här skulle kunna vara en ny sak för våra medlemmar. Att de skulle skicka in dikter som vi publicerar på ett föreningskonto för poesin har hittat ut på nätet. När du sitter ute och väntar på bussen eller sitter hos tandläkaren så kan du slå upp din telefon och har din diktsamling i fickan. Att då kunna läsa en dikt kan ge dig någonting, någonting underbart den lilla stunden.

Varför då bilder när vi talar om dikter?

På vårt Instagram-konto försöker vi kombinera dikten med en bild för att fånga användarnas uppmärksamhet, fast en dikt skall ju förstås kunna stå för sig själv.

Hur ska budskapet nå fram fort till läsaren?

På Instagram skall du vara aktiv. Du skall tycka om andras postningar, kommentera andras inlägg. På det sättet får du följare. Och jag tycker att det är fint med vårt diktkonto för att många skriver sina dikter endast för skrivbordslå-dan. Andra ger kanske ut en diktsamling, men hur många läser den? På Instagram, där finns ju folket och de som läser. Man kunde kanske prata om folkskrivande. Man behöver inte vara poet för att publicera någonting som blir läst och kommenterad.

Vad betyder då, Ulrica, inspiration för dig?

Jag beskriver mig själv som en arbetshäst. Jag kanske blir alltid inspirerad att skriva någonting när jag bestämmer mig att sätta mig när och börjar skriva. Det är alltid lättare att redigera en text som redan finns än ett börja med ett tomt blad.

   Jag tänker lite som Lars [Leden]. Han sade att det kan ta tiotals år innan han sätta i-pricken på tavlan. Han tar det som en hederssak att avsluta en tavla. När man tittar på en text efter en tid, någon vecka, månad, år, så kan man plötsligt hitta ett guldkorn och klarar av att avsluta novellen.

När hittade du i-pricken på din bok?

I-pricken är ett svårt ställe. Alltid känner jag att jag kan göra lite bättre. Kanske behöver man bara bestämma sig att ”här var i-pricken”.

Alltifrån 1600-talet finns det olika inspirationsteorier. Till dessa hör verbalinspirationsläran, enligt vilken varje ord är gudaingivet. Vad tycker du, Ulrica, som också är speciallärare i skolan, om att inspiration är gudaingivet?

Jag tycker att det är ett fint sätt att tänka att inspirationen också kommer ut-ifrån. Då kan jag lägga lite av ansvaret på den uteliggande inspirationen också, att det inte bara är jag som har byggt upp det på mitt skrivbord.

När får du inspiration att skriva eller när skriver du helst?

Jag tycker att jag skriver bäst på morgonen när jag är utvilad.

m a n u s  40

 Livet – Skrivet 

Lördagen den 21 maj 2022 samlades ett f lertal medlemmar och gäster påkulturhuset Grand i Borgå för att bekanta sig med de östnyländska  författarna  Annika Gustafsson-Flinck och Sabine Forsblom.

Annika Gustafsson-Flinck 

Annika Gustafsson- Flink är uppvuxen i Pernå kyrkoby. Hon studerade till klasslärare i Vasa. Sedan hösten 1990 har hon arbetat som lärare i Borgå. Hon har gett ut två romaner som utspelar sig i Östnyland: 2021 Det kallas att leva och 2022 Det lönar sig inte att tiga. På Grand berättade hon bland annat om hur mormors vardagsrum förvandlades till en djungel med alla möjliga djur och varför skogen bakom huset kallades ”Pippis hus”.

Om sitt liv berättade Annika Gustafsson-Flinck följande: 

Jag jobbade i Kvarnbackens skola över 30 år som klasslärare. Och var har då det här fröet att börja skriva, fröet till det här att skapa processer kommit från? Och då tänkte jag genast att där kan jag nog tacka min mommi.

   Vi bodde i övre våningen i huset och hon var redan gammal när min syster och jag föddes så hon hade tid för oss. Jag har starka minnen av hur hon satt i sin lilla gungstol och läste bilderböcker för oss som satt på mattan och lyssnade. Ni minns säkert Wahlströms barnböcker som hade röd och grön rygg. Och jag kommer ihåg hur jag sögs in i de där berättelserna, hur det skapades bilder inom mig. Jag hade det njutningsfullt att få sitta där och höra när mommi läste.

   Ett starkt minne var när pappa hämtade hem Disneys Djungelboken av Ru-dyard Kipling på LP. På omslaget fanns ju förstås då bilden av Mowgli, Baloo, Bagheera och de andra.

   Men nu var det ju proffs som läste. Jag kommer ihåg att vi hade en mjuk matta och hur jag låg på den och hur vardagsrummet så småningom förvandlades till en djungel med alla djur. Man var visst rädd för allt som hände där, men det var en fantastiskt fin grogrund för mig. Jag sörjer för dagens barn som får allt färdigt serverat. Då formas inte de där bilderna inne i huvudet.

   Sen var jag två år Pippi Långstrump, älskade min käpphäst, älskade min peruk. Fortfarande heter skogen bakom huset ”Pippis hus”. Utomhus utveck-lade jag den här fantasin. Där blev min värld en fantasi. Där ute hölls jag timme efter timme. Jag bara njöt.

   Den här parallella världen har funnits i mig så länge som jag kan minnas.Någon har frågat: ”men är det inte lite jobbigt med den gåvan?” Nej, tvärtom, tycker jag. Vissa fantasier f laddrar bara förbi så där som dagfjärilar eller en slända. Jag har mina dagdrömmar och fantasier som nu är så där halvt intressanta och så sätter jag in dem någonstans. Men jag har också mina favoriter som jag kan plocka fram och spinna vidare på.

   För mig är det en stor trygghet på många sätt och vis, speciellt om man är med om någonting jättetråkigt. När man ska sitta på en lång tåg- eller bussresa eller när man studerar. Ibland var det så långsamma föreläsningar att man höll på att storkna. Då kunde man falla in i sina egna fantasier och var endast så där halvt med.

   Med de här fantasierna i vuxenlivet är det ofta så att om jag upplever stress så har jag märkt att när jag på kvällen lägger mig i sängen så öppnas porten till min egen fantasivärld. Jag lugnar ner mig. Hela kroppen lugnar ner sig och jag hittar sömnen. Eller när jag tycker att livet är hårt. Om det är jobbigt på något vis då ger den parallella världen mig lugn och ro, det jag behöver. Där kan ingen skada mig. Här är jag mig själv, helt trygg liksom. Det är absolut en gåva skulle jag säga.

   Men samtidigt som jag har den här fantasivärlden så vill jag nog påpeka att jag är också en oerhört rationell och organiserad människa. Jag vill ha mina rutiner, jag kräver rutinerna. Varenda en människa på jobbet vet till exempel vad Annika gör när det blir torsdagskväll, hon städar, för torsdag är min städ-dag och då går det så där tick tack med rutiner.

   I skolan har jag mitt stora rutiga häfte. Där planerar jag alla mina lektioner.Så vet jag vad jag har gjort och vad jag har tänkt göra. Så i verkliga livet är jag väldigt organiserad och håller ordning och reda.

   Jag tror att vi människor föds väldigt olika. Det märker jag ju som lärare. Det finns elever som får tre rader nerskrivna och då får man vara väldigt stolt, för de har det inte där inne, men de har någon annan styrka. Själv så njuter jag av att få formulera mig, att komma på det just så där, att få det precis så som jag tänkt att det ska vara, att vara jättenöjd med just det här. Man blir liksom stolt över sig själv emellanåt. Men ibland så sliter jag mig i håret och tänker ”Hur svårt kan det vara att beskriva det här så att man själv är nöjd?” Men en njutning är det i alla fall när jag kan formulera någonting och att jag trivs med det. Jag trivs med det väldigt bra.

   Hemma har jag några väldigt vackra blommiga lådor. Därinne har jag allt som jag skrivit om som tonåring. Jag fyllde häften och min syster är den som har fått läsa precis allt. Därför är den nya boken också dedikerad till storasyster Marika.

Sabine Forsblom

Sabine Forsblom har varit journalist i 15 år på radio och tv, och därefter under tio år lärare i Borgå. Hon debuterade som författare med romanen Maskros-guden 2004, som utspelar sig arbetarklassmiljö i östra Nyland. Hennes senaste bok Trollet i mitt bröst består av dagboksanteckningar från den tid hon drabbades av och behandlades för bröstcancer. På Grand berättade hon bland annat varför det var terapeutiskt att skriva och varför dramaturgen Kjell Sundstedt ville att hon skriver 200 sidor film på en månad.

Du säger att man bör redigera en dagbok. Så du är inte fri annars att skriva dagbok än på det sättet?

Jag skrev ju dagboken inte med tanke på att den skulle ges ut som bok, utan jag skrev den för att dels dokumentera, dels bearbeta det som hände mig. Dels var det terapeutiskt att skriva och det höll mig kvar i min vardag. Jag har varit gan-ska många år författarledig på stipendier och min vardag är att skriva så det blev någonting av det normala livet som fanns kvar mitt i den här cirkusen som var den här sjukdomen och de här behandlingarna.

   Och det andra var att skriva ner det som hände så att det blir en text. Och så hamnar texten in i datorn och man får ett visst avstånd till det som hände. För att det var en text och jag är van att jobba med text som text.

Så det var egentligen naturligt för dig att skriva. När började du skriva, redan som barn, ungdom?

Jag tyckte nog om att skriva som liten i skolan. Men jag hade nog aldrig en tanke på att jag skulle bli författare utan berättelserna drog mig till sig. Jag jobbade många år som journalist och senare som dokumentärare och regissör på Yle. Och där gick jag på en kurs i dramaturgi för en svensk dramaturg som bad oss att skriva en egen text. Då satte jag mig ner och visste inte vad jag skulle skriva och plötsligt hade jag skrivit om mig och min mormor. Och när vi gick på Bio Royal i Borgå som var väldigt, väldigt fin på allt sätt visste jag inte att den berättelsen fanns. Och när en vecka hade gått av den här dramaturgikursen så sa Kjell Sundstedt, som har dramatiserat bland annat Drakarna över Helsingfors, att nu vill han se 200 sidor film om en månad. Så då skrev jag det. Det fanns en berättelse där som jag tyckte om.

Det var alltså en upptäckt att det här är någonting för dig också?

Det var det definitivt. Och det var som ett rus alltså. Det har aldrig hänt mig efter det, utan det som hände mig är att man sätter sig ner och så jobbar man igenom en arbetsdag. Men då hände det som händer ibland, det vill säga att jag skrev oavbrutet.

Så det var liksom en raket? Du steg efter det ena och gick två varv, du jobbade på ett annat sätt. Och så kom plötsligt författaren fram och nu är det resa till månen?

Ja, så var det.

m a n u s  40

Nylands litteraturförening fyller 40 år

När jag funderat på berättarperspektiv inför den här texten är det själva tiden och hur vi minns den som stigit fram. Vad kommer jag ihåg och vem var jag då? Jo, jag var med vid grundandet av Nylands litteraturförening och satt i styrelsen under ett antal år, glatt tog jag emot förslaget att i minnet återgå till föreningens historia. När jag så letar efter material i mina högar säger jag som Bodil Malmsten i sin boktitel ”Det är fortfarande ingen ordning på mina papper”.

   Annat är det med min moster. Har ett urval av hennes efterlämnade dokumentation från Helsingfors Skrivargille och urklipp, så fint ordnade i plastfickor. Läser i gillets verksamhetsplan för 1980 att ”planerna på en riksomfat-tande förening skall förverkligas”.

   Här börjar det: Walentin Chorells skrivarkurser på Arbis från och med år 1973 inspirerade deltagarna till att träffas regelbundet och hålla ihop som ”Glada Skrivare”. Gänget grundade Helsingfors Skrivargille 1978 (en av de fjorton var min moster Irma Hagström). Många hade känt in sitt behov av att uttrycka sig i skrift, ”men utan läsare blir det lätt torftigt”, angav gillets ordförande Brita Lönn (Hbl. 4.4.1978) som en anledning till att det kom till. Man läste varandras bidrag och uppmuntrade skrivlusten, två gånger per månad ordnades träffar, det hölls skrivardagar, uppläsningsaftnar och större seminarier där skrivarna fick respons av yrkesförfattare och inte minst hade man livliga kontakter med övriga nordiska skrivargillen.

Jag antar att en orsak till grundandet av en litteraturförening för hela Nyland var att man inte ville vara sämre än övriga Svenskfinland. Svenska Österbotten hade grundat sin förening redan 1950, så följde Åland 1972 och Åboland 1977. Skrivargillet var Helsingfors-baserat, nu kunde man integrera de grupperingar som uppstått i Väst- och Östnyland. R.f. – registrerad förening –är dessutom av betydelse när man ansöker om understöd.

   Brita Lönn blev den nygrundade nyländska litteraturföreningens första kvinna vid rodret och verksamheten fortsatte i gillets anda. Det framgår i pappren att gillet också fortsatte en tid med egen aktivitet. Riksomfattande blev inte föreningen då, takorganisationen tillkom senare. Jag hade också deltagit vid det konstituerande mötet i Åbo och medverkade därpå under min treårssejour i Österbotten i deras föreningsverksamhet, och hörde till de ivriga skribenter som kom samman för att också regionen där jag bodde skulle ha en egen förening.

   Amatörstråket låg i luften. Ett led i samhällets demokratiseringsprocesser som under 1960- och 1970-talen genomsyrade tidsandan innebar att synen på konst utvidgades. Dels skulle konsten spridas för att nå flera befolkningsgrupper, dels skulle människor utanför yrkeskårerna få chansen att delta i skapande verksamhet. Till ideologin hörde att frångå genitänk och snäva cirklar, i stället ville man satsa på ökad delaktighet i kulturlivet och ge människor möjlighet att hitta sin egen röst. Man talade mycket om kreativitet, inte bara som en ”person” eller en ”produkt” utan specifikt som ”process”.

   Fortfarande ger mig ordet ”amatör” associationer till experimenterande, detta att på egen hand och tillsammans med andra entusiaster pröva på konstnärliga uttrycksformer. Folkbildningsidén levde upp och såväl folkhögskolor som arbetarmedborgarinstitut fungerade som inkluderande miljöer och fysiska rum där människor kunde komma samman. Svenska Arbis i Helsingfors var ett av dem som gav plats åt litterär medborgaraktivitet.

   Behovet att få texter utgivna väcktes hos yngre och äldre skribenter. Här vill jag koppla till de kooperativa förlag som uppstod på 1970-talet. Författarnas Andelslag i Österbotten grundades 1973 och bara ett år senare stod huvudstadens motsvarande, Boklaget, i tur. Från bägge håll ville man utgöra en proteströrelse mot de etablerade förlagens utgivningspolitik, så växte det också fram nya och nygamla författarröster. Givetvis uppstod en motrörelse från”etablissemanget”. Fortfarande  användes benämningar som ”kvinnolittera-tur” och ”bygdelitteratur”. I recensioner skrevs det ofta smått förklenande att ”nu har X mutat in en ny nisch ...”.

   Litteraturföreningen i Nyland kännetecknades inte av proteströster, däremot nog av en stor dos ambition. Deltagare på kurser fick lära sig om olika genrer och om själva hantverket, en del medlemmar följde med kritikerseminarier och författarföreningens öppna evenemang. Några hade författar-drömmar, andra deltog för att lämna spår efter sig för kommande led, många för att det var en kär hobby, vissa för att de bara måste skriva, somliga för gemenskapen och tillhörigheten i en intressegrupp, för de f lesta fanns en kombination av flera skäl.

   Sitt första skrivarseminarium höll den nygrundade föreningen i november 1982. Många kända författare var inbjudna för att läsa ur egna böcker. Tom Sandell som fått in prosamanus på förhand serverade en frän kritik (enligt Hbl 23.11.1982) under rubriken ”Skrivartexterna har stagnerat”. Han efterlyste mera allvar, mera bearbetning. Så hade Tom också följt med nykomlingarna i det litterära livet under ett antal år. Jag antar att det i längden inte var nog med att vara en ”glad skrivare”.

   Två år tidigare hade Sandell rubricerat en krönika i Hbl. (4.9.1980) med orden ”De viktiga skrivarna”. Han frågade sig då: ”hur skall intresset för vår litteratur bibehållas och tillväxa om inte verksamheten på gräsrotsnivå uppmuntras? De medverkande sprider intresse och kunskap om böcker och en med-vetenhet om vad läsande och skrivande innebär”.

   Vilka var då de viktiga skrivarna?

   Gillets första antologi utgavs 1979 och fick synlighet i flera tidningar. I en recension i Vasabladet: (20.1.1980) ställde Gunnar Hård frågan ”vem är då en skrivare?” och svarade så här: ” en människa som har ett personligt förhållande till orden: ordglädje, ordhunger; ibland är skrivaren utrustad med någonting som man kunde kalla ordseende.”

   Kretsen kring Boklaget hörde till en yngre generation (i första hand) med en majoritet av män, medan medlemmarna i litteraturföreningen (i första hand) var i mogen ålder och merparten kvinnor. Här tre exempel på hur det togs upp i pressen:

   Gunnar Hård (i recensionen ovan) skriver: ”Nitton av 23 skrivare i antologin är kvinnor och av de fyra manliga är två pensionärer. Betyder det att skrivarrörelsen är att betrakta som en kvinnorörelse enligt Helsingfors horisont?”

   I Expressen (14.11.1979) hade Ca Cedercreutz entusiastiskt ordat om ”kvinnogerillan som är på kommande”. Hon kritiserade inträdeskraven till Finlands Svenska Författareförening och utöver de två uttalade kraven anade hon ett till, ”helst av manligt kön”. Hon framhöll betydelsen av ”bibliotekariernas mullvadsarbete för att kvinnoskribenterna ska sätta spår i folks medvetande”.

   Samma år publicerade Benita Jansson en text i Ålandstidningen under rubriken ”Prestige hindrar män från att våga skriva?” Gunvor Javén berättade vad deltagarna i en åländsk skrivarträff kommit fram till: ”Annonserar man om skrivarträff kommer kvinnor. Rubricerar man samma tillfälle författarträff kommer också männen. Är det för att kvinnor av hävd är vanare att våga, att ställa upp i sammanhang där de vet att de kan misslyckas?” Kanske ligger inte heller tillräcklig status i att vara ”skrivare” eller är man rädd för att hånas då skrivande ansetts som något känslosamt, frågade sig Javén.

   En av våra mesta skrivkursledare Merete Mazzarella – hur viktiga har inte de varit för skrivarrörelsen – skrev i Hbl. (Hbl.1979) både ett PM och en ko-lumn under rubriken: ”Skrivare, gräv där du står”. Hon efterlyste sinnligt konkreta miljöskildringar, mer av egna upplevelser, släktporträtt för yngre generationer. Hon tog också upp f lera av de problem som går att finna i amatörers texter, som att fastna i allmänna ordalag eller i ett prunkande bildspråk.

   Det jag nämnde ovan om de nya vindarna, det att människor skulle ges möjlighet att hitta den egna rösten som en form av aktörskap betyder inte att den genast låg där klar och redo med ett autentiskt uttryck. Utan litteraturföreningarnas arrangemang hade många kurser för att öva sig aldrig blivit till.

   Jag tar fasta på Meretes uppmaning till amatörer om att skriva personligt och anknyter till det idag så aktuella autofiktiva skrivandet. Något nytt är det inte, men under senare år har den genren utgjort den kraftigaste trenden speciellt bland debutanter. Mången etablerad författare ser autofiktion som en form av trovärdighet, likt en författarpaneldeltagare i litteraturprogrammet Babel i SVT som i den andan kritiserade den allvetande fiktiva berättaren.

   Road påminns jag om det som kritiskt sades i medier på 1970- och 1980-talen om amatörskribenter, ”de skriver bara om sig själva, annat är det med riktiga författare, de skriver om det allmängiltiga”. På den tiden betonade man på skrivarkurser vikten av att skilja mellan ”det privata” och ”det personliga”. Och hur ser verkligheten ut idag? Det privata har blivit allmängods i andra medier och fiktion kan t.o.m. uppfattas som ett mindre seriöst ”hittepå” trots att det fiktiva skrivandet också strömmar ur den egna källan.

   Det Mazzarella tar fram i sitt PM som Sandell också framhåller i sin krönika, är något som medlemmar i litteraturföreningar känner starkt för: skrivare är också läsare.

   Vi lever oss in en litterär text på våra egna sätt, dristar mig här till ett eget exempel. Under uppväxten levde jag mig starkt in i böckernas huvudpersoner, som barn brukar. Gällde det sedan prinsessan eller Rasmus på luffen, handlade det inte om det bokstavliga utan om den förtätade stämningen. Också som vuxen gäller det laddningen i texten och när inlevelsen inte längre är absolut har antagandet om en direkt igenkänningsfaktor i det nyutkomna snarast en exkluderande effekt. För en annan läsare kan det vara precis tvärtom. Just idag längtar jag efter nya nischer, en mångfald av berättelser. Perspektiven på livet vidgas när det jag läser bjuder in mig till nya världar med ord som lyfter över de sammansatta bokstäverna.

   Mazzarella för också fram tanken på en icke-pretentiös skrivartidning och gärna skulle jag minnas årtalet då STAVA blev till (numera Manus). Ellinor Gube som tog över ordförandeskapet 1994, för fram i sin första ledare (Stava 1/94) medlemstidningens betydelse: ”Okänslighet och ointresse för orden innebär i sin förlängning en avtrubbad människokontakt”. Själv redigerade jag ett antal exemplar tillsammans med Fredrik Therman på 1990-talet då jag fortfarande var aktiv i föreningen. Sen dess har tidningen och föreningen gått vidare och profilerar sig på nya sätt.

   Skrivare har kunnat publicera sig i tidskrifter som vi i Svenskfinland får glädja oss över att finns, i föreningarnas alster, på egna förlag eller de befintliga om det råkar sig, i olika medier. Ca Cedercreutz avslutar sin krönika i Expressen så här: ”Författarna blir inte längre en klart avgränsad yrkeskår, utan en organisk och livsnödvändig del av samhällsgemenskapen.”

   När jag tänker fyrtio år tillbaka i tiden känns möten mellan skrivare och med läsare lika angeläget nu som då. Yngre vuxna som jag kände inte då av den tidspress som effektivitetssamhället frammanade senare. Problemet med all föreningsverksamhet idag är att nutidsmänniskan skyr åligganden. Få har eller ger sig tid till regelbundna träffar eller styrelseuppdrag, men alla föreningar som är livskraftiga behöver sina medlemmar och ett intresse från om-världen.

Ellinor Silius-Ahonen

m a n u s  40

En hälsning från FSL

Som Finlands svenska litteraturföreningars (FSL) nyvalda ordförande vill jag passa på att gratulera Nylands litteraturförening till Manus 40-årsjubileum. Det är fint att se att er publikation lever och jag är övertygad om att den här ty-pen av publikationer behövs både nu och i framtiden.

  Då jag ifjol blev invald i FSL:s styrelse var det med en önskan att samarbeta mer med alla litteraturföreningar i Svenskfinland. Jag har suttit i Åbolands litteraturförenings styrelse sedan 2016 och är nu inne på mitt fjärde år som ordförande för ÅLF. Ändå var det först år 2019, då jag deltog i FSL:s skrivarkurs i Helsingfors, som jag fick chansen att träffa medlemmar från våra andra litteraturföreningar. Jag ser FSL som en utmärkt plattform för att utveckla och ut-öka samarbetet mellan våra regionala föreningar.

   Det senaste året har varit ett händelserikt år på FSL. I år valde föreningens långvariga verksamhetsledare Christian Lång att sluta. Vi är tacksamma för allt Lång har gjort för föreningen under sin tid i FSL. Även styrelsen har under de senaste åren fått in flera nya medlemmar och några av de som suttit i styrelsen i f lera år har valt att trappa ner. Det är alltså mycket som är nytt för oss som nu sitter i styrelsen.

   Under det senaste året har styrelsen haft flera konstruktiva diskussioner om vad FSL ska syssla med i framtiden, och även om det finns saker som fungerar är det också mycket som går att förbättra. Vår målsättning är att FSL i framtiden tydligare ska ta rollen av en paraplyorganisation för de finlandssvenska litteraturföreningarna. Bland annat strävar vi till att få Ålands litteraturförening med i verksamheten igen.

  Vi vill även utveckla samarbetet mellan de regionala föreningarna och till exempel möjliggöra att medlemmar från olika litteraturföreningar kan delta mer aktivt i varandras verksamhet. Tanken är att FSL i framtiden i mindre ut-sträckning ska ordna traditionella litterära skrivarkurser och i stället fokusera mer på att ordna virtuella skrivarkurser eller kurser med specifika teman som t.ex. skrivandet som verktyg. Målet är att också i fortsättningen samarbeta kring bokmässor och andra litterära evenemang. Tankar finns även på egen gemensam medlemstidning.

   Oavsett så hoppas jag att framtiden för med sig många spännande litterära möten i hela Svenskfinland!

Carmela Johansson

Ordförande

Finlands svenska litteraturföreningar

m a n u s  40

Årstidskriften Stava

Vårt arkiv visar att Solveig Eriksson satt med i redaktionsrådet för Nylands årstidskrift Stava (föregångare till Manus) år 1995. Vi bad Solveig berätta lite om arbetet där.

När en ny Stava skulle tryckas upp var stämningen på det första redaktions-mötet lika spänd som på julaftonen – det kunde komma både hårda och mjuka paket, och allting däremellan. Man visste aldrig vad ett uppsprättat kuvert skulle innebära av spontan glädje eller grovt jobb för redaktionen.

   Jag deltog alltså i redaktionsgruppen under många år och när jag bläddrar i Stava nr 13, utgiven hösten 1995, ser jag att Ellinor Gube, Arbis dåvarande rektor, står som ansvarig utgivare och att övriga redaktionen består av Eivor Holm, Björn-Eric Mattsson och Katarina Torvalds-Wiik. Samtliga var amatörskribenter som f litigt deltagit i föreningens skrivarkurser och/eller Arbis kurs för kreativt skrivande. Och som f litigt publicerat sej tidigare år och också senare i Stava-tidskrifter.

   Renskrivningen sköttes det året av Pia Lindholm. Efter det följde ett antal korrekturvarv bland redaktionens medlemmar. Det tredje varvet fick till och med den mest spirituella text att smaka trä – detta är dessvärre en fas som alltjämt existerar idag. Men ser till min glädje att Stava nr 13 är så gott som fri från tryckfel och inga rättskrivningstabbar sticker i ögonen.

   Synnöve Lindberg och Lia Lindström bidrog det året med pigga små teckningar och vinjetter, speciellt pärmbilden i blåvitt är fräsch och tilldragande.

Renskrivning nämner du ovan? Det låter rätt antikt, fastän vi vet att mycket harhunnit hända i publikations- och tryckerivärlden på 27 år.

Texterna droppade in till redaktionen som vanliga brev i frankerade kuvert av olika storlek och form. Också bidragen var av olika kaliber både stil- och kvalitetsmässigt. Några var maskinskrivna men största delen var handskrivna, ofta på rutiga papper – ibland med ändringar och strykningar. Och någon gång med rättskrivnings- och språkfel. Det gällde att deschiffrera skribenternas handstilar. När redaktionen enats om tolkningen av en del svårlästa krumelu-rer vidtogs renskrivningen.

Vill du säga något om texterna?

Ofta angavs ett tema för texterna, såsom i Stava nr 13, där skribenterna ombads lyfta fram böcker från barndomen. Många intressanta ref lexioner, mest positiva, om böcker av Zacharias Topelius, Hans Christian Andersen, Harry Martinsson, Selma Lagerlöf, Enid Blyton med f lera inkom till vår glädje.

   Men medlemmarna hade, och har fortfarande, alltid möjlighet att sända in fria texter, både lyrik och prosa. Nylands litteraturförening har alltid månat om att ”låta alla blommor blomma”; glädjen att få formulera sej i ord ska vara den gemensamma nämnaren. Så i princip publicerades alla inkomna texter, ibland med lite ”förbättringar” efter överenskommelse med skribenten. Minns endast en gång, då redaktionen ansåg sej tvungen att refusera en strängt religiös text som ansågs alltför fördömande och kunde väcka anstöt.

Lay-out och tryckning år 1995?

Lyckligtvis hade vi Björn-Eric Mattsson, som gick under smeknamnet BEM, i redaktionsgruppen. BEM ansvarade under ett tiotal år för Arbis-undervisningen i något som på den tiden kallades ADB. Han ansågs sedermera vara en banbrytare inom undervisningen och utvecklingen av datateknik. Detta var något som ingen av damerna i redaktionen behärskade år 1995. Men BEM skannade mödolöst små vinjetter, teckningar och bilder, placerade in dem i textblocken och fick liv i uppslagen. Och simsalabim! De färdigt ombrutna sidorna var färdiga för tryckeriet. Stava nr 13, i A5-format, trycktes upp hos Painopörssi.

Solveig Eriksson

m a n u s  40

Ur Stava 1/1992

Trettio år är ingen lång tid, så varför skall man alls bry sig om det? Tre decennier med många glädjeämnen och bekymmer. Hur känns det nu att se bakåt? Var det klokt att grunda nylands litteraturförening onsdagen den 31 mars 1982 för trettio år sedan? Med facit i handen blir nog svaret jakande. Redan 1992 jobbade föreningens första ordförande Brita Lönn med frågor som är ännu aktuella idag.

   Några år tidigare hade en liten entusiastisk grupp på ca 30 personer grundat Helsingfors skrivargille. Nu tyckte Gillets medlemmar att det skulle vara bra med f lera läsare också och inte bara skrivare. Och så sneglade vi säkert också på de andra finlandssvenska litteraturföreningarna i Österbotten, Åboland och på Åland. Varför skulle Nyland vara sämre?

   Alltså bad vi om hjälp av Nylands landskapsförbund och de rådde oss att annonsera ut ett möte där vi frågade: Behöver Nyland en litteraturförening? Efter endel förberedelser med en interimistisk styrelse utlystes 7 december 1981 ett möte på Svenska teaterns miniscen under frågan Behöver vi en litteraturförening? Drygt 30 personer mötte upp och föreningen grundades med Brita Lönn som ordförande och två representanter var från Östra, Västra och Mellannyland samt från Helsingfors.

   Föreningens första evenemang bjöd på en litterär helafton för allmänheten i Borgå medborgarinstitut där författare från hela Nyland läste av sina egna texter eller berättade om sina skrivarmödor.

Bok mot Bok
Under några år arrangerade föreningen bokbytardagar med program på olika orter i Nyland. De första åren var uppslutningen stor men sedan mattades intresset av. Kanske det beror på de otroligt många lopptorgen med billiga böcker som dykt upp överallt.

Ord och visa-fester
I östra Nyland har litteraturföreningen energiska styrelsemedlemmar som ordnat sommarfester f lera år i rad. Författare och trubadurer omväxlande med frågesport och kaffedrickning har bjudits och festerna har försiggått utomhus så ibland har fåglarna och myggen hjälpt till att sjunga – och kanske till mindre vackra ord.

Teateraftnar och biblioteksbesök

När någon av våra finlandssvenska författare har skrivit en pjäs, oftast en revy, så har föreningen kunnat erbjuda sina medlemmar först en föreställning till nedsatt pris och sedan samtal med författaren, ibland också regissören eller någon skådespelare. Författarna, bl.a. Clas Andersson, Johan Bargum och Bengt Ahlfors har gillat att få diskutera med publiken efteråt. Det är kanske någonting som vi kunde ta upp på nytt inom föreningen. (Brita Lönn i Stava 1/1992)

Flaggskeppet Stava/manus

Det första numret av Stava gavs ut 1986. Vår litterära tidskrift Manus 40 utkommer nu precis lagom till 40-årsjubileet och är som vi hoppas inte den sista gången. Så kämpar vi vidare med litteraturens flagga i topp!

Brita Lönn & Gerd-Peter Löcke

m a n u s  40



Millenniebön

Datorn min som står på bordet
Hjälplös är jag utan dig
Var detta meningen:
Att du styr och ställer på varje enskild arbetsplats?
Vart dagliga slit giver du oss:
Öppna, spara, stäng dokument
Såsom det ock klickas på andra håll i världen.
Inled mig icke i uppror
Utan fräls mig ifrån vanmakt
Ty nätet är ditt och makten och härligheten

Ellinor Gube
i Stava 17/1999

m a n u s  40

Johan Ulfvens är biolog, naturfotograf och teknisk redaktör.
Här i favoritmiljö på ettfågelskär i Kvarken.

En pusselläggares bekännelser

I augusti 2011 ringde en för mig tidigare okänd person och ville diskutera utgivningen av en årsskrift. Den som ringde var Ursula Vuorenlinna, då verksam som dynamisk ordförande för Nylands litteraturförening. Jag tog aldrig reda på hur hon fått tag på mitt namn, men antar att det kan ha varit via Agneta von Essen, som jag hade hjälpt med ett antal böcker. Eller så var det så enkelt att vi båda (dvs. Ursula och jag) har österbottniska rötter, och då är det givetvis naturligt i bästa ankdamsstil att man känner till varandra eller åtminstone har diverse vänner och bekantas bekanta.
   I varje fall befann vi oss genast på samma våglängd och arbetet med det årets Manus gick med fart. Redan den 12 september satte jag sista handen vid sidorna och sände dem samma dag till tryckning. Volymen var färdigt tryckt ett par veckor senare.
   Så har det sedan rullat på år efter år. Med den här volymen är jag inne på min tolfte årgång och har aldrig haft orsak att ångra att jag föll till föga för Ursulas locktoner. Från första början har det varit en högst angenäm syssla att tekniskt redigera 20–30 bidrag för varje volym, pussla ihop dem till en helhet och skicka till tryckning. Givetvis hoppas jag att både skribenterna och läsarna har varit nöjda med det som jag presterat.
   Under tolv år hinner ett och annat förändras. En stor förändring är att Ekenäs Tryckeri har gått i graven. Där producerades Manus i många års tid, liksom otaliga andra tidskrifter och finlandssvenska småtryck. Det var fråga om ett tryckeri som det var lätt att samarbeta med, men till all lycka kan man säga detsamma om tryckeriet i Borgå som under de senaste åren fortsatt med att producera Manus på papper.
   Den trycktekniska utvecklingen har varit formidabel. Visserligen använder jag ännu ungefär samma datorprogram som år 2011, men i tryckerisalarna har den digitala utvecklingen lett till att man för en billigare peng än tidigare kan producera böcker och skrifter i små upplagor. Manus har också i några års tid trycks digitalt, dvs. printats med ett slags laserskrivare, dock modell större än de som finns på många skribenters skrivbord.
   I början var kvaliteten på detta digitala tryck diskutabel med f lammiga bilder och kantiga bokstäver, men sådana barnsjukdomar har numera eliminerats och digitryck fungerar också för rätt krävande trycksaker. Visserligen slås digitrycket ur brädet av fint offsettryck på glansigt papper, men som sagt passar det utmärkt för mindre upplagor. Termen Print-on-demand handlar uttryckligen om digitryck av ibland så små upplagor som ett enda exemplar.
   Även om mina egna datorprogram i stort sett är desamma som tidigare, så har det minsann skett förändringar också på pc-fronten. Många har tagit i bruk Microsofts nya filformat docx, men det är en förändring som inte precis applåderas av den som måste överföra textfiler t.ex. till ett ombrytningsprogram som inte alltid förstår finesserna med docx. Det är ett faktum att det finns mycket i filformatet som man måste vara uppmärksam på, t.ex. dolda referenser till kinesiska fonter och märkvärdigheten att en del av de skandinaviska tecknen å, ä, ö ibland faller bort i en del ord (helt osystematiskt, förresten). Allt oftare har jag orsak att poängtera: håll dig som skribent till det gamla goda filformatet rtf så är mycket vunnet.
   Som teknisk redaktör har jag haft händerna fulla med trycksaksproduktion i snart 40 års tid och det har inverkat på mitt eget skrivande. Tiden räcker helt enkelt inte till. Jag hör till dem som behöver lugn och ro för att få luft under tankarna. Men okej, visst pressar jag ur mig en hel del alster, sådana som recensioner i miljötidskrifter eller översikter i naturfototidskrifter. Då och då blir det också en tidningsartikel, särskilt för min husgud Vasabladet, men de större litterära prestationerna ligger på is. I princip borde jag ha mer tid som pensionär sedan ett par år tillbaka, men nu har hustrun och jag gett oss in på äventyret att äga ett egnahem och till det går numera en hel del tid som kunde sättas på tanke- och skrivbordsarbete.
   Kort sagt f lyttade vi i januari 2020 bort från det urbana Helsingfors till den lantligaste biten av huvudstaden. I princip bor vi i skärgården och borde som goda finlandssvenskar vara överlyckliga över det. Jo, vi kan kajka runt med vår lilla roddbåt i Sibbo skärgård och njuter förstås högeligen. Och hemma har vi så gott om utrymme att vi kunnat inreda ett helt rum på 35 kvadratmeter som bibliotek. Rena rama lyxen – bara av den orsaken kan det vara skäl att lämna stadens hank och stör.
   I biblioteket har vi klätt tre väggar med bokhyllor och kan skatta oss lyckliga över att ha ett handbibliotek som ibland känns bättre och pålitligare än allehanda sökmaskiner på nätet. Vi är båda naturvetare och därför i huvudsak inriktade på facklitteratur inom våra respektive branscher. Men visst har vi också en liten avdelning för skönlitteratur där jag ibland, när andan faller på, kan söka fram och njuta av klassiska och alltid lika givande verk av Elmer Diktonius, Lars Huldén, Gösta Ågren med flera. Njutningen av biblioteket är minst lika stor som njutningen av att kajka runt i Sibbo skärgård.
   Visst känner vi ibland ett sting av ont samvete för att vi är så här privilegierade. Det är många, alltför många, finländare som måste hålla till godo med trånga ettor eller tvåor och knappt har rum för en liten bokhylla. Men som alla som läser och medverkar i den här årsskriften vet är litteraturens enorma universum inte alltid direkt beroende av de yttre omständigheterna. En liten tröst både för dem som bor i ettorna och för oss som har förmånen att breda ut oss i ett helt rum fullt med böcker.

Johan Ulfvens

Skribenten har alltså skött den tekniska framställningen av Manus sedan 2011.  Han är egentligen biolog och skärgårdsfågelforskare, men har huvudsakligen verkat som teknisk och vetenskaplig tidskriftsredaktör. Till dags dato har han ombrutit och producerat ca 270 böcker. Numera pensionär med betydligt ned-bantat program.

m a n u s  40



Försäljningschefen Jarkko Söderström på tryckeriet tt-urex i Borgå.

En hälsning från tryckeriet

Åren 1853–1896 ägde Gustaf Leopold Söderström en bokhandel i Borgå. 1860 grundade han ett eget tryckeri i staden och några år senare tryckte han sin första bok på en handtryckpress. 1888 övertogs tryckeriet av sonen Werner Söderström. Tryckeri och Tidningsaktiebolaget Oy Kirjapaino t.t tryckeri Ab grundades 1892 och blev utgivare för bland annat Borgåbladet som trycktes i tryckeriet sedan 1861. När Borgåbladet köptes 1989 av Konstsamfundet (HBL) fortsatte t&amp;t endast som tryckeri.

   Redan 1975 hade Rolf och Heta Söderström grundat familjeföretaget Urex Oy som ville satsa på modern teknik. Genom sammanslutningen mellan t&amp;t och Urex 1993 fanns nu möjligheten att satsa på den moderna CTP-tekniken.

Vårt samarbete med Ab tt-urex Oy började 2014 då föreningen sökte efter ett nytt tryckeri. Ordförande Gerd-Peter Löcke träffade år 2021 försäljningschefen Jarkko Söderström på tryckeriet.

– Tack Jarkko för att du kunde ta emot mig. Jag vill gärna träffa vår samarbetspartner.

   – Välkommen bara Gerd-Peter.

   – Jag blev redan tidigare bekant med Heidelberg-tryckmaskiner. Men att se dem i användning är nog annorlunda. Jag är imponerad.

   – Vi står bredvid en flerfärgslinje som trycker i arktryck. Vi var ju bland de första som skaffade en Heidelberg-tryckmaskin med åtta tryckverk.

   – Det är imponerande att se hur trycktekniken har utvecklats från Stava 1991 fram till Manus 39.

   – 1991 var offset den vanligaste formen av yrkesmässigt tryck. Manus 39 trycktes däremot med den senaste CTP-tekniken. Men tro mig, CTP kom till redan på 1890-talet.

   – Offset känner jag till från tidigare samarbeten med tryckerier. Jag måste dock medge att CTP inte säger mig någonting.

   – Kort sagt är CPT ett automatiskt produktionssystem, en ny tryck- och materialteknik som kombinerar elektronisk teknik, färg, digital bildteknik med dator- och programvaruteknik.

   – Med andra ord skickar vi en pdf-fil till dig och ut ur maskinen ploppar den färdiga medlemstidningen?

   – Nästan så, kan vi säga. Tryckpressen kan trycka arkets båda sidor med en intagning. Och så har vi vårt eget binderi som är ett av Skandinaviens största.

   – Jag tackar för upplysningen, Jarkko. Kvalitet och kreativitet tycks vara viktiga för oss båda, i synnerhet när Manus fyller 40 år.

   – Tack själv för besöket. Vi ska se till att på bästa sätt förverkliga era önske-mål angående jubileumsnumret. Och lycka till med tidningen även i fortsättningen.

Gerd-Peter Löcke

m a n u s  40

En hälsning från bokföraren

Inger Guldbrand

Jag heter Inger Guldbrand och är född i Kronoby i Österbotten. Efter gymnasiet studerade jag i Vasa för att bli biblioteksfunktionär, när jag blev färdig var jag gravid med mitt första barn och sen kom ju laman ... så jag arbetade aldrig på bibliotek. Senare började jag jobba med bokföring i stället och trivs jättebra med det också. Mina intressen är hundar, böcker, bokföring (ja då!), blommor m.m.

Hur har ditt jobb som bokförare förändrats genom åren?

Det kommer nya krav hela tiden. Jag skulle ju vilja syssla med själva bokföringen, men största delen av tiden går numera åt till all slags byråkrati. Skatteförvaltningen skickar ut en massa ”begäran om utredning” och så ska vi bokföringsbyråer nu för tiden jaga ”pengatvättare” som om det skulle vara vår viktigaste uppgift. Dessutom kom det ju till en massa nya krav genom Inkomstregistret, GDPR m.m.

Du är visst bibliotekarie? Berätta om din tid på bibliotek!

Som sagt arbetade jag aldrig på bibliotek sen jag blivit färdig, under studierna arbetade jag två somrar på biblioteket i Kronoby och älskade varje dag av det. De andra där fick nästan köra hem mig när dagen var slut, jag skulle gärna ha stannat kvar.

Vad läser du just nu?

Jag har alltid älskat böcker och förr läste jag massor, nu för tiden hinner jag inte läsa så mycket, arbetet tar för mycket av min tid. Den bok jag har på gång för tillfället är Lejonagendan av Cecilia Duberg. Jag läser helst fackböcker numera och gärna böcker om mental träning eller historia som är ett annat stort intresse.

Vad skriver du?

Jag själv skriver inte så mycket, förutom svar på alla begäran då förstås. Dessutom blir det ju en massa protokoll, rapporter m.m. Men det jag skriver mest av allt är nog meddelanden till min dotter i Sverige, vi håller kontakt främst genom Messenger och där går det en hel del meddelanden fram och tillbaka varje dag.

Ulrica Brunberg

m a n u s  40

Grattis!

Nylands litteraturförening har en viktig uppgift i vår kultursfär. Att få oss medlemmar att fatta pennan eller börja knattra på skrivmaskinen, klicka fram texter på paddor och tangentbord i ordens tjänst är den väsentliga förutsättningen för föreningens existens. Att de skrivna orden inte ska stanna i bordslådan eller datormagen, utan förmedlas till medlemmarna och till läsare också utanför föreningen, är en förutsättning för NyLitts existens.

   Själv vet jag inte var jag skulle befinna mig i livet utan detta knattrande, ibland konstfärdigare än ibland. Skrivarkurser, bokkalas, bokmässor har gett inspiration att skriva och energi också för annat. För att inte tala om platåskedena i livet, de långa transportsträckorna när inget händer inom en, inga ord kommer och man blir uppgiven inför tanken att aldrig mer kunna åstadkomma något vettigt.

   Ibland var mina verser så bedrövliga att jag skämdes ögonen ur mig”, skriver nobelpristagaren Jaroslav Seifert i boken Kamp med ängeln. Ett sällskap så gott som något i en skrivstoppsperiod. Då sker något inom en, det kallas mognad, och en vacker dag ploppar orden fram igen. Kanske inte nobeltexter, men unika ändå. Något har hänt fast man inte trodde det.

   Så klämtar det i brevluckan, en smäll och där! ligger den förenande länken Manus, som ger nya tankar och inspirerande medlemstexter.

   Fyrtio nummer eller år, det är halva livet för mig. Från Walentin Chorells Glada skrivare till Helsingfors skrivargille och Nylands Litteraturförening, från stenciler till tryckta Lönnbladet och Manus. Jag önskar Manus att få uppleva detsamma – fyrtio nya, intressanta skrivarår!

Minkki Huldén

m a n u s  40

Citat från gångna år

Det första numret av vår medlemstidning gavs ut 1986. Under 40 år har ordföranden inlett årsboken. Nedan kan du läsa de mest tankeväckan-de citaten.

”Det skulle bli mycket tyst i skogen om bara de bästa fåglarna sjöng”, säger ett citat som ofta hörs i skrivarsammanhang. Brita Lönn i Stava 1/1987

”Redaktionen är väldigt glad över alla bidrag, men tyvärr kan vi inte publicera allt vi får in, utan sovrar rätt mycket. Det kan betyda, att du får vänta på att ditt bidrag finns i Stava kanske f lera nummer framåt .” Brita Lönn i Stava 2/1988

”Är vi annat än kulturarbetare?” Brita Lönn i Stava 1/1989

”Debatten lyser med sin frånvaro. Skall man tolka det så, att allt är lugnt och skall så vara i i evighet?” Brita Lönn i Stava 1/1990

”Stava är och vill inte vara en tungläst litterär tidskrift.” Brita Lönn i Stava 1/1991

”Nylands litteraturförening har funnits i snart tio år och vi vill leva minst lika många år till trots de kärva tiderna.” Brita Lönn i Stava 2/1991

”Vi behöver vårt språk, vi behöver också varandra.” Brita Lönn i Stava 2/1991

”Tio år är ingen lång tid, så varför skall man alls bry sej om det? Var det klokt att grunda Nylands litteraturförening onsdagen den 31 mars 1982? Med facit i handen blir nog svaret jakande.” Brita Lönn i Stava 1/1992

”Intresset för Boken och nyfikenheten på Författaren är starka drivfjädrar för oss läsare att ägna mycket av vår tid åt litteraturen.” Brita Lönn i Stava 1/1993

”Också andra än författare har ord som sitt huvudsakliga verktyg och använder dem med större eller mindre framgång, många gånger ovetande om vilka verkningarna blir.” Ellinor Gube i Stava 13/1995

”Det finns få saker som gör mig så lycklig som att göra egna upptäckter i litteraturen och sedan försöka pracka dem på vänner.” Ellinor Gube i Stava 15/1997

”Det nya formatet för Manus nr 22 har visat sig vara bra, så vi fortsätter på samma linje.” Mary-Ann Gröhn i Manus 23 från 2005.

”Om vi inte får in medlemsavgifterna har vi inte råd med Lönnbladet och det är det väl ingen som önskar?” Ursula Vuorenlinna i Lönnbladet 80/2007

”Allt f lera av Skrivargillets medlemmar har gått över till andra sidan, de kan redan grunda en filial i Himlen i väntan på oss andra.” Ursula Vuorenlnna i Skrivargillets medlemstidning Lönnbladet nr 81/2007.

”Det är otroligt hur snabbt tiden löper iväg, ett år har försvunnit och en ny tidskrift är igen aktuell.” Mary-Ann Gröhn i manus 27 från 2009

”Som sig bör när det är fråga om en skrivande förenings alster innehåller den lite av varje, både prosa och poesi och recensioner av utkomna böcker.” Ursula Vuorenlinna i manus 29 från 2011.

”Nylands litteraturförening grundades den 31 mars 1982. Prisutdelningen [för skrivartävlingen]skedde vid vår jubileumsfest på Villa Kivi vid Tölöviken i Helsingfors den 18 mars.” Ursula Vuorenlinna i manus 30 från 2012

”I denna publikation, Manus, som är Nylands litteraturföreningens Magnum opus har medlemmarna låtit sin fantasi f löda.” Ursula Vuorenlinna i manus 31 från 2013.

”Nylands litteraturförening gratulerar Susann Uggedahl till första pris i Solveig von Shoultz-tävlingen.” Ursula Vuorenlinna i manus 33 från 2015.

”Förra hösten blev en del av oss filmade för youtube när vi läste våra texter. Så nu kan lyssna på oss direkt också.” Ursula Vuorenlinna i manus 34 från 2016

”För förstagången prövar föreningen på att vara med i ett högläsningsinitiativ på eftis.” Solveig Williams i manus 37 från 2019

”Det är säkert väldigt bra att se ut i världen men det borde också finnas plats för gräsrötternas aktiviteter. Det som du och jag jobbar med och ger vårt hjärteblod för.” Gerd-Peter Löcke i manus 38 från 2020

”Föreningen vandrar vidare i Brita Lönns spår, trots de kärva tiderna, trots att våra liv och vår verksamhet överskuggas av coronapandemin.” Gerd-Peter Löcke i manus 39 från 2021

m a n u s  40

m a n u s  40

Iris Backlund          

Vimplarna från Leningrad

Lågor slukar metall och betong, kroppar springer och dör.

   Han sitter med tv-rutans sken i ansiktet, och det blir mörkt runt honom.

   När billjus sveper över väggen räddar han sig in i köket. Man måste äta när det hemska händer.

   Kylskåpets lampa bländar. Han står och tittar på maten och tar något och gör något åt det och äter det. Tror han.

   Det är borta när han ser på sitt fat.

   Det ringer i kylskåpet. Mobilen ligger på hyllan.

   – Har du sett, frågar Dennis.

   Jo, Sune har sett. De tiger tillsammans. Sune vill inte skrämma upp pojken, även om pojken redan vet. Mer än han själv, numera.

   – Kommer du i morgon, frågar han.

   Dennis kvicknar till.

   – Ja. Så klart.

   Efter samtalet går Sune omkring i huset och tänder ljusen. Nu måste de vara på. Så det syns att någon är hemma. Vaken.

   Han ställer väckarklockan på åtta. Rättar till tre bordsstandarer bredvid klockan. Den ena är från metallförbundet och de två andra från vänskapsfabriker på andra sidan gränsen. Han var där med fackförbundet åren 1979 och 1981. I Leningrad.

   Han tog hand om de ryska standarerna då fabriken bytte ägare. Så de inte kom bort i städningen. När han själv blev bortstädad glömde han returnera dem.

   Sist i raden står Lomonosovs tupp i blått, rött, guld och vitt. Det är en saltströare men utan salt. Vacker utanpå och tom inuti. Han vet vems fel det är, att han tänker så.

   Det var inte Veras fel. Hon dog för länge sedan, alldeles för ung. Det enda positiva är att hon slapp se det här. Han rör vid porslinstuppen, den är len som hennes kind.

   Solen gick ner över Potseluev-bron, Kyssarnas bro, och luften var varm mellan deras kroppar. Hon höll en hopvikt lapp med hans adress i handen, tätt intill sina läppar. Skrev in sitt första brev dit med sin andedräkt. De ärligaste ord hon någonsin skrev.

   De följande breven kom med tjocka svarta streck, som luktade tuschpenna ännu när han öppnade kuverten. Det var mest han som åkte dit, hon var här en gång. Hon hade två söner med en man som var nästbäst, men ändå hennes man. Vera var tolk och talade finska.

   Han sluter tuppen i sin hand, men ställer den ifrån sig innan han börjar gråta.

   På förmiddagen dukar han kex och bulle åt Dennis. Envist tar han fram Lomonosovs tekoppar i nattblått och guld. Koboltblått, sa Vera, när hon packade upp dem här på bordet. En aning av samma i hennes ögon.

   Dennis är huvudet längre än gammelmorbror Sune. När han sveper förbi kommer vårkylan in i köket. Han tar en flaska Ararat-brandy ur en plastpåse och ställer den på bordet.

      – Nu går det ju inte att köpa mer. Här hos oss, säger han.

      Sune häller te i kopparna. Dennis har också en syltburk i sin påse.

      – Ja, vi dricker på ryskt vis, säger Sune.

   De blandar sylt i teet, och han häller brandy i små kristallglas. Nästan allt på bordet är ryskt. De äter och dricker under tystnad, för det här är en likvaka över det som inte längre finns. Vera, kvällen på bron, hela Leningrad. Dennis har aldrig varit i Ryssland, men det är han som kan ryska. Han sörjer musiken.

   De pratar sig genom allt de läst om och sett på tv. Väver det samman till en puppa av ilska, rädsla och sorg. De kryper in tillsammans och tittar in i varandras fuktiga ögon.

   Så tar de lite Ararat-brandy och lite till, tills allt är slut och det blir ljust.

   Dennis sitter vid bordet, morgonsolen fyller hans tomma händer.

   – Jag säger inte att allt blir bra. Men det blir nog bättre, säger Sune.

   Dennis bara tittar på honom. Sune ser porslinet i koboltblått och guld, och får lust att kasta allt i väggen. Han stiger upp så stolen välter. Springer till hyllan med standarerna och samlar dem i sin famn. Tuppen ska också med.

   De måste vänta tills bussarna börjar gå. De vaknar halv ett. Sune torkar dammet av sin Stolichnaya, de äter smörgåsar till.

   Sune bär tuppen i blått, rött, guld och vitt intill sitt bröst. Standarerna står på marmorfot, de är så tunga att han stoppar dem i sin portfölj. Samma som han bar till fabriken, varje dag.

   – Jag kan bära vimplarna, säger Dennis.

   Sune är alltför andfådd för att rätta honom: standarer. De bär turvis. Det är nästan tomt på bussen. Alla är hemma och tittar på teve. Om de inte bygger bunkrar i trädgården. Eller hamstrar toapapper i butiken. De dricker resten av Stolichnayan medan chauffören inte tittar. Väl framme tar de spårvagnen till Fabriksgatan 1.

   Standarerna ser små ut framför den stalinistiska gräddkakan till hus. De ryms på järnstängslets stenkant, men de syns inte till fönstren. Dennis får syn på en rödgul betonggris helt nära.

   – Good thinking, säger Sune.

   Hjärtat börjar banka hårdare, som på arbetarnas valborgsfest år 1977. När det blev bråk om marschordningen. Som förtroendeman stod han mellan och tog emot smällarna.

   Sune ställer standarerna på grisen, en sista hälsning från familjen Andersson.

   – Ger du tändstickorna.

   Dennis har varken stickor eller tändare, han har slutat röka. Han tittar mot ambassaden, kastar håret ur ögonen. Går och trycker på en knapp vid järnporten.

   – Får vi låna tändstickor, frågar han på ryska.

   Han frågar två gånger, innan han får svar. På finska.

   – Gå hem, eller så ringer vi polisen.

   Sune skriker in i dosan.

   – Vi gör väl så.

   – Vill du låsa ditt svar, frågar Dennis.

   Sune bugar sig mot ambassaden.

   – Ja. Jag tar det där eller.

   En äldre man går förbi, Dennis springer fatt honom. Mannen ger honom några reklamtändstickor och f lyr från platsen.

   Sune får stickorna och stryker eld. Två stickor brister. Den tredje brinner.

   Han för lågan till standaren från Leningrad, år 1979. Sidentyget fattar eld och luktar bränt hår. En polisbil tjuter på avstånd.

   – Vad bra, säger Dennis. De kommer med tändstickor.

   Röda arméns kör stämmer upp en marschlåt i Sunes öron. Han tänder påden andra ryska standaren. Polisbilen svänger in på Fabriksgatan. Han känner osynliga ögon på sig, även om ingen visar sig i fönstren. Han tvekar lite innan han stryker eld på nytt. Lågan hinner aldrig fram till metallförbundets standar. En stark hand griper tag i hans arm. Stickan bränner fingrarna så han tappar den.

   – Nu tar den här protesten slut, säger en poliskvinna.

   Det stramar i bröstet. Han försöker säga att det inte är en protest, utan en provokation. Han kan inte tala.

   Dennis säger något med allt högre röst.

   Sune känner hur porslinstuppen glider ur hans bröstficka. Den krossas mot asfalten. Han sjunker ner i ett skrikande, hett mörker.

   – Vera, är det enda han får fram.

   Men den första han ser är Dennis på en sjukhusstol. Hans ögon är stora och mörka inne i det rufsiga håret.

   Sune säger att det blev lite bakvänt, med en likvaka men inget lik.

   – Det var bara spriten, säger han förläget.

   Dennis måste dra på munnen.

   – Jo, men vi visade dom.

   Solen går ner över sjukhuskomplexet, i morgon blir en vacker dag. Dennis slänger håret ur ögonen.

   – Jag kan spela fyra låtar på gitarr. Ska börja spela på gatan.

   Han försöker bestämma sig om repertoaren: Vysotskij eller Viktor Tsoi.

   – Tsoi, från bandet Kino, vet Sune.

   När de ses några veckor senare, har Dennis ett plåster i pannan.

   – Vysotskij eller Tsoi, frågar Sune.

   För att bedöma den provocerade publikens ålder. Dennis ler snett: Han stod nog på gatan och spelade.

   – Men det var en matrobot som körde på mig.

m a n u s  40

Ulrica Brunberg          

Hejdå Mari-Sofie

Polisen ringer och ber mig komma. När jag rusar in sitter hon på sängkanten i en ljusgul urtvättad t-skjorta med ett blekt tryck. Hon saknar i stort sett ögonbryn och har målat dit trådsmala streck med en kajalpenna. Det får henne att se förvånad ut och mig att vilja förklara saker och ting. Sina nakna fötter daskar hon mot golvet som två kotletter mot en diskbänk.
   Svett mot parkett, hinner jag tänka, innan hon lägger händerna på madras-sen och trycker sig upp. Med korta steg går hon ut ur rummet utan att ge mig en blick. Sedan stänger hon dörren bakom sig. Jag tror att klicket från kolven ska utlösa en känsla eller en rektion hos mig, men det underliga är att inget händer. Jag börjar inte gråta, ångesten sköljer inte över mig och jag skriker inte. Jag står kvar i antiklimax och först när jag stänger munnen märker jag att jag gapat.
   Mari-Sofie såg bra ut, som drottning Silvia när hon träffade kungen. Mörkt långt hår och bruna ögon. Lång och smal, såg det som en hederssak att behålla vikten. Predikade plikt och hårt arbete och kanske lite bön. Med facit på hand så var det överlevnadsstrategier hon lärt sig som liten, men som inte längre tjänade utan ledde fel. Jag fick skrivbordet bredvid hennes på Nordea Kundtjänst och hon var min handledare. Efter första arbetsdagen bjöd hon mig på afterwork till Cabriole. Jag trodde att vi skulle bli fler, men Mari-Sofie knyckte på huvudet när jag undrande frågade efter de andra.
   – De dricker kaffe på förmiddagen och springer på wc på eftermiddagen, skrattade hon och antydde för första gången vad hon ansåg om sina arbetskamrater.
   Subtilt band hon mig till sig. Hon bestämde när vi skulle gå på lunch och vart. Valde till och med lunchalternativ åt mig. Första gången ursäktade hon sig att med att servitören kommit medan jag varit på toaletten, men så småningom beställde hon vår lunch. När vi ibland på väg tillbaka till kontoret tog en sväng i någon klädbutik hittade hon alltid en scarf eller en tunika som pas-sade mig perfekt och som jag bara måste köpa.
   – Klä dig inte som en tant, sa hon och höll upp en galge med en skrikorange skjorta.
   Hon drömde om något större, sa att det var länge sedan hon bidragit med något annat än sin konkreta närvaro på jobbet. Till mitt försvar måste jag säga att jag först bara trodde att hon loggat ut, satt av tiden på jobbet, inte att hon  var kriminell. Jag tänker inte gå in på hur hon gjorde och för att vara ärlig vet jag det inte riktigt heller. Bara att hon hade lyckats få in en bugg i systemet som då och då debiterade en del kunder på småsummor.
   I början pratade hon om någon slags Robin Hood-verksamhet, att ta från de rika och ge åt de fattiga. Ibland målade hon upp en bekymmerslös tillvaro vid Medelhavet där jag ofta ingick. Med tiden blev det fler funderingar kring hur långt hon kunde ta sitt lilla experiment som hon kallade det, innan hon blev avslöjad. Det var nog så att hon förstod att hon en dag skulle bli upptäckt, att de skulle förstå att hennes prat om lojalitet mot arbetsgivaren var snömos och dilleri.
   Jag vet inte vad hon behövde mig till. Hennes plan var genial och jag hade egentligen ingen roll, annan än beundrarens. Tiden gick, omgivningen blev bekant och jag tröttnade så småningom på att vänta. Det fanns inte en tanke jag inte hade tänkt, en syn jag inte hade sett och det enda jag ville var att gråta, men det gjorde jag inte. Ändå blev jag kvar på jobbet och det var Mari-Sofies förtjänst eller fel, hur man vill ta det. Jag var betraktaren som först klamrade sig fast så att knogarna vitnade, men som när smällen uteblev började utmana henne. I min frustration började jag söka andra jobb, jobb som jag inte fick eller vågade ta. En period dejtade jag hänsynslöst och beskrev i detalj för Mari-Sofie hur kär och förhoppningsfull jag var. Bodde till och med ihop med en kvinna ett halvår och mådde skit varenda minut.
   Jag började reta henne för att hon bara samlade på sig mer och mer, provocerade henne, sa kanske att hon var en loser. En kafferast steg jag upp och meddelade I’m out. Tror ingen av de andra på jobbet saknade mig nämnvärt, men att det skulle knäcka Mari-Sofie, det visste jag vid det här laget. Efter den dagen blev hon dumdristig, överskattade sin förmåga och började göra allt större transaktioner. Jag vet det för hon ringde mig då och då. Beklagade sig över arbetskamraterna som problematiserade allt. Berättade om Lene som var bisexuell, men som gifte sig med Leif för att det var enklast.
   Hon jämförde sig själv med en motorcyklist som körde på bakhjulet mot körriktningen. Det är minsann inte enklast, sa hon, men det mest spännande.
   Samtalen slutade alltid med att hon for ut i anklagelser mot mig som inte hade orkat vänta.
   – Du vet inte vad du gått miste om, sa hon och lät triumferande. Vi kunde levt i sus och dus.
   Hon uttryckte sig skrattretande och förstod knappast hur rätt hon hade.
   Problemet var att jag inte visste vad jag gått miste om. Jag minns inte att hon lovade mig något, ändå kändes det som att hon aldrig infriade sina löften. Min hjärna hade byggt luftslott som till sist förgasades.
   Polismannen harklar sig. Det luktar vitlök och något bränt.
   – Är ni systrar? frågar han. Hon ville att vi skulle ringa dig innan vi for i väg.
Ring min syster, sa hon och gav oss ditt nummer.
   Genom sovrumsfönstret ser jag Mari-Sofie ledas ut mot piketbilen. Det långa mörka håret ringlar sig över ryggen. Jag kan föreställa mig det gnisslan-de ljudet när grinden öppnas och stängs.

m a n u s  40

Ann-Marie Forsberg          

You Are Worth It

Den som sett reklamer på TV eller nätet kan knappast ha undgått att höra fra-sen ”You are worth it!”. Yttrandet fälls i samband med att man vill marknadsföra någon lyxig produkt.

   Själv har jag ofta irriterat mig på den självgodhet som reklamen utstrålar. Den inspirerade mig att tänka över vad en människa är värd. Frågan kan belysas från många olika håll. Den kan tolkas ur ett filosofiskt, etiskt eller moraliskt perspektiv. Det ekonomiska perspektivet skiljer sig mycket beroende på i vilket land man bor. När man talar om vad ett samhälle är villigt att betala för. Summan har enligt Trafikmyndigheten i Finland beräknats år 2010 till 1 918 809 euro. Motsvarande siffra i USA är 6,1 miljoner dollar. Man kan också ange försäkringsvärdet för en frisk person/ år. I USA uppgår värdet till 50 000 dollar. I Finland är priset för en persons cancervård 60 000 euro.

   I utvecklingsländer kan man rädda liv med mycket billiga åtgärder, bl.a. med vitamintillskott, astmamediciner eller vaccinering. För 9–30 dollar kan en människa erhålla ett helt liv. Uppgifterna har jag sökt fram på nätet och är tagna ur en artikel av Osmo Soininvaara: Elämän arvo (= Livets värde).

   Med olika åtgärder kan vi påverka vårt liv. Vi kan leva så att vi kostar samhället mer eller mindre. Om jag använder säkerhetsbältet i bilen och cykelhjälmen när jag cyklar sparar jag in på samhällets utgifter. Det blir färre svåra olyckor och polisutredningar. Genom att leva sunt och sköta min hälsa sparar jag också en hel del. Användning av sjukhus och mediciner blir dyrt i längden.

   Det kan vara svårt att sätta ett pris på ett liv, men ännu svårare är det att mäta en människas etiska eller andliga värde. Är det mera värt att vårda en människa eller att ta livet av henne? Vården av en svårt sjuk människa blir dyr.

   De som vårdar henne gör värdefulla handlingar som ökar känslan av empati och medmänsklighet. Om sedan en enda människa tar livet av tusentals andra och samtidigt möjligen dödar människor som aldrig får en möjlighet att utnyttja sitt kapital, dödar människor som hade kunnat bli stöttepelare i ett samhälle och som möjligen hade gjort nya upptäckter eller hade producerat strålande konstverk, sådana förluster är det omöjligt att sätta ett pris på.

   Man kan bara konstatera att samhället troligen har förlorat en stor mängd mänskligt kapital. Samtidigt är man också tvungen att inse, att bland dem som har blivit dödade också säkert fanns sådana som hade kunnat bli farliga förbrytare eller terrorister och troligtvis hade förorsakat samhället höga omkostnader. Varje gång en människa dödas försvinner hennes möjligheter att utföra något i samhället. Gott eller ont, det vet vi inte.

   När ett barn föds är det omöjligt att prissätta dess framtida värde som människa. Föräldrarna har visserligen en del utgifter i samband med förlossningen. Det gäller att införskaffa kläder, säng och diverse hygienartiklar. Dessutom blir det utgifter för hälsovård och rådgivning före förlossningen. I utvecklingsländerna är dessa utgifter mycket låga. Det är omöjligt att i detta skedde av babyns liv förutse om det i framtiden blir en resurs eller en börda. Vi vet inte ens barnets kommande livslängd eller skolgång och utbildning. Eller hälsa.

   Det finns exempel på människor som fått ett pris på sitt liv: slavarna. De värderades efter ålder, hälsa och kön. En frisk man var alltid värd det högsta priset. I Bibeln kan vi läsa att Jesus såldes för 30 silverpengar, priset för en slav. Så mycket ansågs världens Frälsare vara värd. Samtidigt är det ett pris som ingen annan kunde ge. Han betalade med sitt liv för hela mänskligheten. Som dagens ”slavar” kunde man kanske kalla de överbetalda idrottarna. Transfer-summorna är hisnande, ända upp till 80 miljoner euro! Åttio miljoner för en människa!

   Om jag betraktar en människas pris ur mänsklighetens synpunkt, ett hurdant värde kommer jag själv fram till? Enligt uträkningar har man kommit fram till att människornas antal genom tiderna har uppgått till ca 100 miljarder. Jag som person utgör då en 100 000 000 000:te del av mänskligheten.

   Jag lyssnar ibland på Yles vetenskapsjournalist, Marcus Rosenlund, och hans program om jorden och universum. I det oändliga rymdperspektivet blir den enskilda människan pytteliten, mindre än ett knappnålshuvud. Så vad är jag värd? Tomhänt kom jag hit till världen och inget kan jag ta med mig när jag lämnar världen. Är jag värd en burk dyrbar creme som jämnar ut rynkor? Har mina rynkor överhuvudtaget någon betydelse i detta hisnande perspektiv?

   Den frågan kan vi alla ställa oss själva. Svaren kommer att bli olika. Vår betydelse som människor mäts ändå kanske mest i vårt förhållande till andra människor. Känner jag mig älskad och säker i min roll som medmänniska? Eller lider jag av att känna ett utanförskap och en känsla av att inte vara accepterad? Kanske någonting som höjer min självkänsla då är värt att satsa på? Men, om jag anser mig vara mera värd än människorna i min omgivning och vill genom att använda dyra produkter föra fram hur framgångsrik och strålande jag är framom alla andra stackare, vad borde jag då satsa på?

   Det viktigaste för en människa är ändå att förstå och rätt bedöma sitt egenvärde. Andra människor kan värdera mig både för högt eller för lågt. Den som ogillar mig mycket kan faktiskt ge mig känslan av att vara mindre värd. Ett sådant beteende kan i de yttersta fallen leda till självdestruktivitet, t.o.m. till självmord eller massmord. För mycket lovord kan å sin sida leda till att jag får en alltför positiv bild av mig och min betydelse.

   Vilket är då mitt värde i denna världen? Mitt värde är en människas värde, varken mer eller mindre.

   Värdet ligger i att vara en människa bland andra människor. Alla människor har samma värde, men alla människor gör inte samma saker. Människors handlingar skiljer sig från varandra. Handlingarna kan vara goda eller onda. Handlingarna präglar oss.

   Om jag inte känner att jag är värdefull i mina egna ögon, blir jag lätt ett offer för andras värderingar. Och för att inte övervärdera mig som person är det viktigt att uppfatta mig som en medmänniska och att inse andra människors betydelse.

   Hur svårt är det inte att i livet förverkliga uppmaningen i det välkända cita-tet: ”Älska dig själv lika mycket som du älskar din nästa!”

m a n u s  40 

Minkki Huldén          

Längtan

Om längtan – var vore vi utan den? (Fundra)
var vore vi utan längtan?
vad är vår omistliga längtan?
har den släktingar, vem
är i så fall längtans kusin,
är det drömmen?
vad får oss att längta bort
när vi är hemma –
vad får oss att längta hem
när vi är borta?
vad får oss att längta efter ensamhet
när vi är bland andra
vad får oss att längta efter gemenskap
när vi är ensamma?

vad får oss att längta efter att bli sedda
för att i nästa stund längta efter osynlighet?
vad får oss att längta efter ord att läsa
vad får oss att längta efter ord att skriva
vad får oss att längta efter färgsymfonier
längta efter dämpade färgställningar
vad får oss att längta efter Bach
för att i nästa stund längta efter Pärt?
vad får oss att längta efter att få vara
precis just där vi är, förundrade
över livets förmåga att bjuda skiften
vad får oss att längta, längta ?

vad får oss att längta tillbaka
till tider och stunder bakom oss
vad får oss att längta framåt
från stunden vi har just idag
vad får oss att längta efter tid
att lära känna oss själva?

kan svaret vara så enkelt: livet
vill inte att vi stagnerar, livet
vill bjuda variation, livet
vill fluktuera, dagen
vill inte fångas, dagen
vill variera, stunden
är inget vi äger, stunden
stannar inte hos oss
är längtan då helt enkelt oss given
som botemedel, profylax
mot stagnation och förstening
mot inkapsling i oss själva,
mot f lykten från oss själva?
eller är längtan bara en förmåga
att se i tidens alla riktningar?

Vad vore vi utan längtan?
knappast trygga i oss själva
vart än vår längtan tar oss
Är längtan och dess kusin
helt enkelt livsnödvändiga,
av forskarna ännu oupptäckta
må-bra-hormon eller rentav
själens livsviktiga syre?
Var vore vi om vi inte var hemma
i vår egen längtan?
Vad vore vi utan den?
Var vore vi utan vår längtan?

m a n u s  40

Minkki Huldén          

Månen

Nymånens skära
var inte rosa
var mer som en blyg mimosa
där den smygtittade
på världen i dagsljus
kanske var det ljuset
som gav den mod att växa,
att synas i kvällningen,

låta en ryggrad i vardande anas?
nu är nattmörkret så tryggt
att magen får puta
medan ryggen åldersrundas
på vägen till den stund
då månen än en gång
är gammalblivet trind,
modig nog att ljus och klar
sprida strålglans i jubel
över oss små mänskokryp
som älskar månens budskap:

var inte rädd, var stund är ny
i himlens sky och på jorden

vad ska detta kallas? kvinnologik? poelogi?
När vinden vänder – eller Sluta aldrig drömma!
på vår inre ocean, vårt själsliga hav
färdas drömmarna skönt med svällande segel,
medan stora idéer paddlar framåt mot fixerade mål
och vardagstankar i jolle och roddbåt blint ror på
med vanans platta åror
en dag vänder vinden
överraskade av förändringen
kantrar de framåtblickande idéerna,
tappar vardagstankarna årorna
bara drömmarna,
med seglen i sitt blickfång såg
hur de tappade form, hörde dem sladdra till sig
bara drömmarna
blickade förut,
förutsåg och vände rodret
gav sig en räddande lov som förde upp i vind
hur kan denna ständiga närvaro i nuet
kallas verklighetsfrämmande,
världsfrånvänd?

I backspegeln eller Kalendern som ljög
”jag har aldrig varit så frisk, som då”,
sa hon i alla efteråtår om deras tid tillsammans –
med sextio hela frånvarodagar från jobbet

utströdda i korta eller långa svep
plus en lång rad egna läkarbesök, laboratorier,
fysioterapi på arbetstid, utanför den dessutom
LHT och en serie synträningsbesök hos ortoptist,
ändå så litet, jämfört med vad han gick igenom
hon borde ha insett –
jag har aldrig varit så lycklig
som under året då livet manglade oss
utan att vi släppte taget om varann

m a n u s  40

Minkki Huldén          

Krönta och belönta,
en stillsam reflektion

Under coronaeran krönte covid-19 oss med skräck för farsoten och ensamhe-ten i karantän.

   Ett helstopp och en för de yngre okänd, för de gamla mer välkänd långsam-het. De tillräckligt gamla kunde också känna igen gamla tider, från polion före penicillinet och från ”asiaten” på femtiotalet och senare tiders vandrande sjukor.

   Plötsligt gavs tid att tänka, inte bara stressa på och fnatta iväg.

   En förbluffande konsekvens hade eran genom att den så med ens och självklart lyfte fram det tysta språket. Varje redogörelse för läget som gavs i de dagliga nyhetssändningarna i TV tolkades konsekvent och med största självklarhet till våra två inhemska teckenspråk.

   De påbjudna ansiktsmaskerna gjorde ju det omöjligt att stöda en svag hörsel genom att läsa på talarnas läppar för att uppfatta rapporterna och anvisningarna.

Ledsamt att vårt samhälle behövde en sådan knuff, bra att den togs emot så här. En konsekvens av coronaeran tycker jag mig se i en ökad vänlighet i form av öppnade butiksdörrar och en artigare kökultur. Det är som om coronaeran lärde oss att se människan. I det mycket lilla besannas så det gamla talesättet om att inget är så illa att det inte har något gott med sig. I den andra vågskålen ligger sedan allt kaos och alla omvälvningar som drabbat enskilda och samhället.

Haiku

naturens tapto:
skymning övergått i natt
månljuset trotsar

Dagens haiku 6.4.2020
inget knirk idag
av barn i parkens gungor
corona rules

m a n u s  40

Margareta Högman          

Linje 44

Det kan vara svårt så här långt efteråt att urskilja vad som verkligen hände. Att i yngre tonåren vara besinningslöst kär i en gymnasist var stressfullt, i synnerhet som chansen att få en skymt av föremålet för beundran begränsade sig till enstaka morgnar på bussen. Dagarna, veckorna och månaderna släpade sig fram då man levde för dessa ögonblick och minnesbilderna från en förvirrad tid med intensiva känslor har blandats med försvarsmekanismen att vilja förtränga pinsamma händelser.

Förberedelserna för bussresan påbörjades ofta kvällen innan med hårinpackningar med nässlor och kamomill och ansiktsmasker med gurka och äggula enligt de rekommendationer dåtida veckotidningar förmedlade. På morgonen vacklade man upp dödstrött efter att ha försökt sova med stora hårspolar i huvudet och borstade sedan hundra tag med hårborsten medan man gymnastiserade och åt en apelsin vid öppet fönster. När man sminkat sig som till värsta galan stapplade man ut till bussen doftande som ett parfymeri.

   Om man i och med alla förberedelser redan inte missat bussen kunde den vara fullsatt och chauffören pekade bakåt att man skulle ta nästa – och där stod man beredd att göra sitt livs entré och om inte få honom att dåna på fläcken så åtminstone stirra hänförd med stjärnglans i de mörka sammetsögonen. I stället kunde man se honom flimra förbi och i bästa fall i farten urskilja ett likgiltigt ”Tjena” i form av ett nonchalant lyft på den gudomliga amorbågen eller en höjning på ena ögonbrynet. I värsta fall satt han skrattan-de inbegripen i en intressant diskussion med kompisarna och man undrade bedrövad vad det var som var så roligt.

En gång syns det redan vid hållplatsen att han är med på bussen och upprymd som man är att äntligen få komma ut och åka buss med honom är tanken på att det ska betalas för bussresan som bortblåst. Man går bakåt i bussen allt medan chauffören och medpassagerarna tittar förvånat och man naturligtvis bara har ögon för sin själs älskade längst bak.

   Man försöker le mot honom och titta djupt in i de mörka ögonen och han stirrar frågande tillbaka med halvöppen mun, inte det minsta hänförd. Bussen står stilla, alla väntar och klockan tickar då man väcks av chaufförens:

    – Och så var det betalningen då!

   Genast ser man hur allas ansiktsuttryck inklusive den endes vänds från förvåning till förakt inför smitaren och medan man bogserar sig fram till chauffören hörs någon undra:

   – Är hon konstig den där?

   Nu gäller det att hitta portmonnän medan folk suckar och chauffören trummar med fingrarna och man har passagerarna emot sig som en enig jury. Och vad tänker mästerverket? Man sträcker på nacken för att läsa av i hans karaktärsfulla ansikte hur han reagerat och då har man det: Nackspärr! Där står man och försöker höja och sänka ömsom vänster, ömsom höger axel och vid det laget är passagerarna på det klara med att det är åtskilligt som fattades dig och ler lätt avståndstagande.

   Du travar bakåt i bussen, kollar in hans virila hårfäste medan adrenalinet pumpar i ådrorna och då: Pang! Du snubblar över en strategiskt placerad sportbag i gången och faller pladask på magen. Medan du under våndor försöker krångla upp en alltför stor kropp i en alltför trång duffel till vertikalläge i en överfull buss där det i princip inte finns någon plats kvar att ramla ser du en svart kalufs ducka längst bak och hör ett halvkvävt skri, ett man ger upp när man upplevt mera än vad man någonsin trodde kunde vara möjligt, ackompanjerat av ett mera rått och från hjärtat kommet hånf labb från hejarklacken bredvid.

En annan gång när du kliver ombord skymtar du genast ett par sibiriska kind-knotor bakom några yllemössor och med en röntgenblick som skär genom luften fixerar du dem så att han ska titta så att du kan heja när han ändå tittar och ni nu råkar vara på samma buss… Blickarna möts och du känner hur eldflammor sveper över ansiktet medan du hejar som hypnotiserad, måttar fel på sidosätet och sjunker lättad ned – på golvet. Du bara vräker dig åstad, behagfullt tillbakalutad på rygg på golvet, med böcker, pennor, linjal och passare ra-sande ur väskan bland grus och snöslask.

   Detta konststycke torde nästan kunna betraktas som en specialitet sedan akten framfördes två gånger samma vecka på samma busslinje inför i stort sett samma population.

   Efter den andra luftfärden hördes en hetsig stämma bakifrån:

   – Vad var det jag sa! Hon är ta mig fan inte klok den där! Eller hur? Det kan hon för fan inte vara! Eller hur?

   Medan man kravlar på bussgolvet och har de sibiriska för sin inre syn och försöker samla ihop sig själv och peta bort grus från anteckningar i ett aldrig fungerande lösbladssystem törs man inte titta upp, i alla fall inte andra gången.

   Det är dock bara att välja en plats där man kan vända den älskade ryggen, käckt sätta sig till rätta och låtsas som det regnar och sedan kika försiktigt i fönstret och njuta av hans mörka skäggbotten. Då grimaserar han! Ivrigt påhejad av ackompanjatörerna bredvid härmar han dig och spökar sig alldeles omåttligt. När du vänder dig om ler han ansträngt. Du tittar i fönstret igen – och han lipar!

   Du måste av bussen innan du börjar storgråta och plingar och plingar och det känns som en evighet innan du närmar dig en busshållplats. Ena klacken fastnar i gallret vid bussdörren och du rycker och sliter medan dörrarna öppnas och stängs igen och du överväger om du ska bryta av klacken så du kommer därifrån och kommer slutligen av och har glömt väskan och måste upp på bussen igen och hämta den och medan du slänger en sista förkrossad blick på den stora kärleken ser du honom artikulera något som ser ut som ”Idiot”.

Där står du vid alldeles fel busshållplats och det enda som känns som riktigt eftersträvansvärt är att bara få lägga sig ned i vägkanten och dö. Du går hemåt med tårarna forsande efter kinderna och försöker intala dig själv att han inte alls är så speciell. Gubbkläder har han och gubbfrisyr – och dessutom går han som Chaplin. En konventionell tönt är han!



m a n u s  40

Beatrice Johansson          

Fårfarmen i Hemdal

En kort beskrivning av en veckas händelser på vår fårfarm våren 2020.

   På torsdag morgonen nionde april när Lefa kom in i fårhuset möttes han av ett oväntat ljud. På golvet mötte han ett ensamt svart lamm. Han kom efter mig och vi började kolla rumpor. Lefa hittar ett lamm med ungtackorna och jag ett till på golvet. Det är Rut som är mor till de tre livliga krabaterna.

   På eftermiddagen har unga Selma fött tre lamm utan hjälp och ett av de små har inte klarat livet.

   Under långfredagen hjälper jag Gullan att klämma fram två småttingar. Senare på eftermiddagen överraskar Tilda oss med att ensam ha fött ett stort bässlamm.

   Under lördagen är det stoora Vivis tur! Två små lamm kommer det från hennes megamage! En stund senare slänger Prästkrage omkull sig och vill ha hjälp att få ut två präktiga tacklamm.

   Påskdagen randas och det är Fias tur att få Fanny och Frida. På kvällen är det Sabinas första lamning. Tre små gullungar får matte hjälpa fram. Påskan-nandag är det paus.

   Under tisdagen blir det stress. Snöf linga och Paulina går och trampar i lamningstankar. Matte oroar sig för klockan fjorton femton ska hunden Venla vara hos veterinären i Ekenäs för att få stygnen borttagna under magen. Lite över ett kommer Snöf lingas första lamm. Det putsas noggrant innan följande visar sin svans. Matte jobbar en god stund innan krabaten är ute, men sen kommer den tredje snabbt.

   Paulina har ingen brådska. Hon pratar med sina ofödda lamm, krafsar och ordnar. Ett lamm hinner jag plocka fram innan jag måste skynda in, byta kläder och ta Venla med i bilen och åka iväg. Lefa får ta över lammorskejobbet.

   Venla är en nervös bilåkare. Jag tar med en extra handduk för att putsa hennes dräglande mun hos veterinären. Stygnborttagningen går snabbt och hemma får jag veta att Paulina klämt fram ett bässlamm och två tacklamm.

   Vid kvällsmatningen är det Axa som vill ha hjälp med sin lamning. Hon har lite för bråttom så det är svårt att få fram det första lammet, de två andra kommer lättare då hon är tillräckligt öppen.

   På onsdagen är det Piggelins tur. Hon visar inte att det är lamningsdags utan föder ensam. Ett tacklamm, ett bässlamm och ett dött är på ströbädden då Lefa kommer dit för att kolla tackorna.

   Så här långt skrev jag våren 2020, sedan fanns det inte tid till annat än att ta emot lamm, vispa mjölkersättning och mata de små med tuttf laska. Tjugutvå tackor nedkom med femtiotre småttingar.

m a n u s  40

Lars Leden          

Drömmar och lycka

Jag njuter av att gå i snö som knarrar. Det är lätt att andas och den där härliga känslan av skog mångdubblas när det är snö. Jag kommer fram till ett hus i en glänta och ser en port som leder till en nyskottad gång till en entré. Det står Lundell på skylten ovanför brevlådan vid porten. Ulf Lundell – är det sant?, tänker jag. Honom vill jag träffa.

   Ulf Lundell har varit min idol länge. När jag hörde i hans sommarprat att hans motto som bildkonstnär är ”Jag överger aldrig en målning” tog jag det till mig. Skammen var som bortblåst. Grejen är att jag en gång skämts för att jag inte kunde överge en målning – åtminstone något ditåt. Jag är numera stolt att jag njuter av att analysera mina målningar. Det har blivit en form av andakt att sätta pricken över i:et på en målning, som jag kan ha påbörjat för ett tiotal år sedan.

   Genom att stämma av färglagrens tjocklek och placering uppstår vibrationer ”vibbar” och målningen börjar andas.

   Jag lutar skidorna mot portstolpen och vandrar sakta men beslutsamt mot dörren. En skogsduva kuttrar i fjärran. Några f laddermöss hänger upp och ner nedanför takåsen.

   De flesta är av glas, men en av dem är förgylld, den som hänger i mitten. De är sju allt som allt. Jag ringer på och det pinglar till och jag hör steg inifrån. Dörren öppnas.

   – Välkommen Lasse, säger Ulf. Jag har väntat på dig!

   Jag stampar av snön från kängorna och kliver på.

   – Jag har hört att du blivit utnämnd till Månadens medlem i Nylands litteraturförening, säger Ulf. Har du varit med länge?

   – Jag gick med för ett år sen i samband med att de arrangerade en poesiafton på Arkadia International Bookshop och jag debuterade som poet och spelade upp ett musikstycke – en improvisation av Stefanie Tuurna och mig – till dikten jag läste.

   – Kom in och sätt dig här i soffan och berätta om dig själv, säger Ulf.

   – När jag studerade var jag alltid på plats under föreläsningarna och lyssnade. Jag mindes mer eller mindre ordagrant vad föreläsaren sagt och skrivit på gröna tavlan – jo grön och inte svart som i folkskolan. Det var från 1968 och framåt. Det året du gav ut din bok Jack. Och du själv?

   – Min väg var fylld av upptåg, men jag fann min väg till slut.

   – Jag vet. Du är sanningen själv. Var det ditt mål?

   – Nåja.

   – Vet du Ulf jag drömmer om att ha en utställning med dig i Berlin. Jag har reserverat en utställningslokal där i oktober i höst. Temat är Uppståndelseglädje.

   – Jag kommer dit och spelar.

   – Jag tar med Uppståndelseglädje, Helig ande och Mina landskap.

   – Yes de passar bra tillsammans med Öppna landskap!

Epilog

Utställningen ”Uppståndelseglädje” går av stapeln på Galerie Pleiku i Berlin 26.10–5.11 2022 med vernissage 25.10. På vernissagen och vid speciella tillfällen med poesi och musik läser jag poesi, som är inspirerad av mina målningar. Musiken är inspirerad av mina målningar och av min poesi. Min första diktsamling heter Me Tuu och är inspirerad av min hustru Tuula.

   Välkomna till Berlin!

m a n u s  40

Elin Lindberg          

Även du

Betong. Grått. Grått. Betong.

   Mycket mer än så finns inte att säga om mitt tillfälliga hem. Cellen ser ut precis som jag föreställt mig. Nakna väggar, en pissoar i ena hörnet. Ingen säng. Ingen matta att kurra ihop mig på. I stället sitter jag på golvet, ryggen lutad mot väggen, mina ben raka längs med det kalla golvet.

   Jag vet vad du tänker.

   Rätt åt dig, din lilla råtta.

   Jag trodde bättre om dig.

   Du förtjänar det här.

   Gör jag det verkligen? Är det jag har gjort, mitt brott, verkligen så fruktansvärt, så avskyvärt, att jag inte är värd mer än ett kyligt rum och en portion slemmig havregrynsgröt att mätta min mage med? Visar mina handlingar, mina val, att jag är en usel människa, ett jordens avskum, att jag inte ens förtjänar att få ringa den enda jag just nu vill ringa?

   Tänk efter.

   Är du själv perfekt? Har du aldrig brutit mot lagen, med vilje eller av misstag? Har du aldrig kört bil och plötsligt fått syn på en fulländad raksträcka?

   Inga kurvor, inga mötande bilar. Har du aldrig i den stunden tryckt ned gas-pedalen lite extra, känt bilen spänna sina muskler, hört motorn vråla till av glädje? Och har du inte då, trots att du egentligen vetat bättre, valt att för en stund, bara några sekunder, ignorera den där trafikskylten som ordentligt skriker ut den tillåtna hastigheten?

   Om du svarar nej så ljuger du.

Du skulle ha handlat på samma sätt som jag. Erkänn. Skulle inte också du, min vän, ta chansen om den uppenbarade sig? Föreställ dig följande: du ljum-mar för ditt jobb. Det är ingen större fel på det, eller din lön, eller dina arbetskamrater. Men det är inte heller något som får dig att hoppa upp ur sängen varje morgon och stiga in på arbetsplatsen med ett stort brett f lin över ditt ansikte. Det är okej. Varken mer eller mindre.

   Din chef är även han helt okej. Han uppmärksammar dig när du gör väl ifrån, men likväl tvekar han inte att skälla ut dig när du gjort bort dig och förorsakat företaget en förlust. Du respekterar honom. Lite. Mycket. Ibland.

   Ofta.

   Du har drömmar.

   Du drömmer om en annan framtid, en där det är du som kan styra. Där du kan välja när du stiger upp på morgonen, om du vill gå till jobbet eller inte, om du kan köpa den där armbandsklockan i guld som så frestande ligger på en sammetsbädd i skyltfönstret. Där du kan leva för dagen, i stunden, inte för en framtid som du kanske aldrig får.

   Skulle du då tveka?

   Skulle du?

   Eller skulle du få nog en dag? Skulle du inse att nu räcker det, jag pallar inte mer, jag vill inte mer? Skulle du då ha modet att ljuga för din chef, han som ändå är helt okej, oftast i alla fall, dra ihop en historia om att du känner dig lite sjuk, ont i magen, kanske feber? Vilka var symptomen på corona nu igen?

   Skulle du sedan, när chefen nickat sitt medgivande, lett medkännande och önskat dig en trevlig helg och en snabb återhämtning, gå en liten omväg via kassaskåpet? Spela inte dum nu, du vet precis vilket kassaskåp jag talar om!

   Det där vita, borta vid prydnadspalmen som städerskan aldrig kommer ihåg att vattna!

   Och skulle inte du, när brottet väl är fullbordat, se till att lämna brotts-platsen så snabbt och diskret som du bara kan? Eller varför inte lämna hela landet, det här jävla skitlandet som bara tar och tar men aldrig ger något tillbaka? Som ser ned på sådana som dig, som oss, männen som aldrig hittade rätt i livet, som blev, vad för fint ord brukar de använda när de beskriver oss ...marginaliserade?

   Jag tror du skulle.

   Jag vet att du skulle.

   Även du, min vän.

   Även du.

m a n u s  40

Stefan Lindqvist          

N 60°13.5 E21°22.1,
SSW styv kuling

Ju längre jag såg desto mera fanns det att se. Folkmängden tog aldrig slut. Svettiga kroppar i vinklade rörelser där nere på dansgolvet. Killen i keps och svart rock som spelade skivor bakom bordet och ljusstrålarna där uppe. Folkströmmen som gick bredbent längs väggarna i gångarna på den prickiga mattan som fanns överallt.

   Ljusen från en hamn skymtade längre bort i fönstret bakom en kille i brun väst som delade ut kuponger till ett följe med likadana paraplydrinkar i ändan av bardisken. Lamporna blev liksom f ler i regndropparna på den svarta fönsterytan och sögs vidare av den hårda vinden som människorna till bardisken och trängseln och sorlet och kassaapparaterna och f laskorna och barstolarna på prickarna i mattan.

   ”Yks sininen”, sa hon.

   Bartendern, eller de var fler i vita skjortor, tittade förbi tjejen som viftade med tjugoeurossedeln och tog beställningar av killarna längre bort.

   Jag sa ingenting. Det var inte jag, det var hon, sedeltjejen i grå klänning med lodräta sömmar i midjan och svarta skor, spännen och remmar över vris-terna. Hon vände sig mot mig och sa, ”menossa vai tulossa” fortfarande med sedeln vikt mellan fingrarna.

   Och vad kunde jag säga. Jag kunde sagt att jag ska sitta vid ett bord i Älvsjö i morgon, knäppa med låset på väskan och visa med pennan i ljusstrålen och dammet och se viktig ut och prassla med ritningar och berätta storryn om planlösningar, rumsprogram och beige rappningar som inte spricker i kölden för gubbarna i svart kostym vid ett blankt bord. Men nu stod jag där, och tittade på vattendropparna eller något, och jag är ju ingen deckare eller fantasymakare som f luktar som fan och festar långt in på natten, fast jag nog tänkte one more for the road, det erkänner jag, men en festprisse och tjuvtittare eller voyeur som suger i sej allt och alla detaljer om vad som pågår eller kunde pågå, profiler, händelser, klädsel, motiv, är jag inte, utan lägger mig tidigt.

   Propellern tog luft och skrovet skakade till. Vinden tilltog ute på Skiftet.

   ”Mikä ettei. Iso harmaa ja musta tuplana, ei kirsikkaa”, sa jag.

   Killen i svart rock slog ut än med höger än med vänster hand över skivtall-riken där uppe.

Tyst stiger åskan ur havet
Storlommen ropar från viken
Trädgårdsmöblerna är kvar på gräsmattan, säger du 

m a n u s  40

Gerd-Peter Löcke          

Pantoum 

Indonesisk upprepningsdikt

Dagen var solig
Jag vandrar omkring i tiden
Vart månne vägen leder mig?
Jag belönar mig med en kopp kaffe

Jag vandrar omkring i tiden
Jag njuter av naturens rena luft
Jag belönar mig med en kopp kaffe
Och njuter av en cigarr

Jag lyssnar till fåglarnas sång
Vart månne vägen leder mig?
Tills mörkret faller
Dagen var solig

Diktformen pantoum eller pantom går ut på att upprepa tidigare diktrader enligt ett visst mönster. Dikten kan lösas i slutet antingen genom att plocka upp raderna en och en av de första stroferna som raderna två och fyra av de sista och därmed stänga dikten. Vanligtvis är de parade linjerna också rimmade. 

   – För mig gällde det att välja en bild, titta noggrant på den för att sedan sätta de ord och meningar som kom upp i diktform.

m a n u s  40

Gerd-Peter Löcke          

Rädslans bänk

Klockan är 7.15. Kokar gröt som varje morgon. Grötkärleken sitter djupt. Vad vore livet utan morgongröt? Bläddrar i sorgtidningen som jag kallar dagstidningen jag prenumererar på. Idag skriver tidningen om fåglarnas sorg. Vad vore livet utan fåglar? Tar en sked gröt till.

   Klockan visar 7.30 och jag sätter på radion för att lyssna på de färska nyheterna. Radiorädslan, också den sitter djupt. Vågar jag alls lyssna på alla skräcknyheter? Men till min förvåning talar de inte mycket om krig och skräck utan om kärleksstigen. Vad vore livet utan kärlek?

   Klockan blir 7.45. På bättre humör klär jag på ytterkläderna och skyndar mig till busshållplatsen. Bussen är sen som vanligt och jag står nu vid rädslans hållplats och ängslan tar över igen. När månne bussen kommer? Månne den alls kommer? Månne jag klarar av jobbet idag? Jag är ju färdigt stressad? Jag börjar bli trött i benen och sätter mig på rädslans bänk, fortsätter med att vänta på bussen.

   När man väntar på bussen så har man tid att fundera över hur livet kunde vara utan rädsla.

Novellen skrevs på basis av de begrepp som metamorfosgeneratorn genererade:
Grötkärleken – kärleksstigen:
Sorgtidningen – Fåglarnas sorg
Radiorädslan – Rädslans hållplats – rädslans bänk 

m a n u s  40

Gerd-Peter Löcke & Bokkåren 17           
(i lättläst format) 

Vallgossen och den lata abborren

Året är 1357. Människorna i den lilla staden håller på med sina vardagliga sysslor. En ung pojke sitter på stadens enda brygga över ån och fiskar med sitt metspö. Han har tappat den högra skon i det bruna vattnet. Pojken, som alla kallar för Vallgossen, heter egentligen Vallgut som betyder herde, djurvakt eller just vallgosse. Vallgossen bor i Grisbacka, som ligger strax bakom värdshuset och krogen.

   Från bryggan kan han se rådshuset, kyrkan, brunnen och några bodar längs ån. Lite längre borta står värdshuset. Staden är omgiven av vallar och gravar som skyddar staden mot främmande människor så att de inte kan komma fritt in i staden. Innanför vallarna finns låga korsvirkeshus med tak av björnmossa längs de få gatorna som finns i staden.

   Himlen börjar mörkna. Vallgossen sitter fortfarande kvar på bryggan och metar abborrar. Men idag blir det inga fler abborrar. En abborre räcker knappast för hela familjen, tänker Vallgossen för sig själv. Dessutom är fisken ganska liten, bara en fot lång. Hoppas att mamma har tillräckligt med bröd och matrester hemma för oss alla, för då kunde hon kanske laga stuvning i kitteln. Om hon har råd, brukar hon stuva också grönsaker eller svampar i såsen. Vallgossen skulle säkert ha tyckt mycket om att stuva lite potatis i såsen. Men potatisen skulle komma till den lilla staden först två hundra 200 år senare.

   Vallgossen tittar upp mot himlen. Mörkret har redan sänkt sig över hela staden och hänger likt ett paraply över ån. Inte ens stjärnorna lyser idag. De f lesta människor har redan gått hem. Ljud hörs endast från krogen på andra sidan av det stora torget. Kylan som kryper fram gör att Vallgossen börjar frysa.

   Hastigt stiger han upp, packar ner sitt pick och pack och ger sig iväg. Tack och lov lyckades han plocka upp sin högra sko från åns botten. Med en torr sko på vänstra foten och en genomvåt sko på högra foten tar sig Vallgossen hastigt fram på stadens smala och mörka gator. Han nästan springer förbi brunnen, värdshuset och några bodar vidare till det låga, gamla korsvirkeshuset i Grisbacka.

På vägen hem kommer Vallgossen ihåg sagan om Sankte Per som hans farfar har berättat för honom. I sagan står Sankte Per vid himmelrikets ingång och bestämmer vem som får gå in i himmelriket. En dag tappar Sankte Per dock sina portnycklar i en vattendamm. Abborren vägrar att ta upp nycklarna från bottnen. Då blir de andra fiskarna mycket arga på abborren. Som straff slår de abborren över hela kroppen så att ränderna och de röda fenorna syns ännu idag.

   Vallgossen tänker ofta på sin farfar och hans berättelser

   – Kanske gossen vill gå efter vatten från brunnen? frågade farfar ofta. Då kunde farmor koka lite fisksoppa åt oss. Tidigare trodde Vallgossen att farfar bara ställde en vänlig fråga. 

   – Inte hinner jag just nu, brukade Vallgossen oftast svara lika vänligt. 

   – Det var ingen fråga, Vallgut, brukade farfar då säga och höjde lite på rösten. Och dröj inte allt för länge. Annars går det för dig som för den lata abborren. Du funderar alldeles för mycket på allt möjligt nuförtiden. Inte får vi någon soppa av det.

   Egentligen har Vallgossen inte så mycket att välja mellan. Pojkarna brukar ärva faderns yrke. Vallgossens farfar var säckdragare. Därför blev också Vallgossens far säckdragare. Att vara säckdragare är ett av de tyngsta arbetena i staden. En säckdragare kunde bära gods upp till 200 skålpund i balar och säckar.

   Vallgossen kommer inte riktigt ihåg sin far. Fadern dog av bröstsjuka när Vallgossen var liten. Vallgossen har sett många som hostar blodigt slem. De får sällan sömn och alla går kraftigt ner i vikt. Han har också hört att många tvingas delta i älvornas nattliga fester. I skymningen och vid soluppgången har man sett hur de dansar över ängar och mossiga marker. Därför kan människor som har bröstsjukan inte få sömn under natten. Till slut dör de bort på grund av sömnbrist, har Vallgossen lärt sig.

   – Snart fyller jag 15 år, mumlar Vallgossen för sig själv. Då hör jag till de vuxna. Ska jag då bli säckdragare som min far och min farfar? I alla fall vill jag inte dansa med älvorna. Jag vill inte heller få bröstsjukan. Så mycket har jag väl inte syndat?

   Men Vallgossen hinner inte fundera mycket just nu. Hemma väntar de redan på honom. Hur ska hans mor få mat åt alla, när han kommer hem med bara en liten abborre? 

   – Idag ska jag hjälpa mamma med matlagningen, bestämmer sig Vallgossen.

   – Kanske kan jag rensa fisken. Jag vill ju inte vara lika lat som abborren i sagan om Sankte Per.

På vägen hem går Vallgossen förbi värdshuset och de låga gamla korsvirkeshu-sen längs vägen till Grisbacka. Ju närmare huset Vallgossen kommer, desto tydligare ser han ljuset i fönstret. Det var i fjol de kunde f lytta från den gamla allmogebostaden till den nybyggda parstugan. Nu kan Vallgossen sova tillsammans med sina syskon i ett litet rum skilt från de andra. Mellan de två rummen i huset finns farstun som är ett slags tambur. När Vallgossen öppnar  dörren till farstun känner han bekanta dofter. Mitt i rummet sitter mor Hulda på golvet framför kitteln. Hon drar ihop en liten hög med torrt gräs och döda löv under kitteln, då hon hör dörren knarra.

   – Är det Vallgut som kommer hem? ropar modern mot farstun.

   – Det är nog jag, kära mor, svarar Vallgossen med vänlig röst.

   – Du kommer sent idag, ropar modern med ledsen röst.

   – Förlåt, svarar Vallgossen, men jag tappade min högra sko i vattnet. Så jag måste fiska upp den också.

   – Men du fick väl riktiga fiskar också? frågar modern med ett skratt.

   – Endast en liten abborre, svarar Vallgossen med darrig röst. Gud ville inte ge mig f lera, fast jag har försökt mycket längre än jag brukar. – Det var ju synd, svarar mor Hulda. Men vi kan laga grönsaksfisksoppa av abborren. Kan du gåefter grönsaker? Och ta med dig lite björknäver också. Vi behöver mera ved.

   Försiktigt öppnar Vallgossen dörren till kammaren. Dörren knarrar ordentligt. Det svaga skenet från lyktans talgljus räcker knappt till för att se någonting. Men efter en kort stund hittar Vallgossen några grenar och några bi-tar av björknäver som kunde passa.

   – Jag hittade allt, ropar Vallgossen. 

   – Vad bra, svarar Mor Hulda. Gräsblandningen är redan färdig.

   Mor Hulda väljer några lämpliga grenar. Hon lägger tjockare grenar kring gräsblandningen. Sedan staplar hon mindre grenar för att få mera luft mellan vedklabbarna. I mitten av grenarna staplar hon björknäver som lätt tar eld.

   Hon vänder blicken mot Vallgossen.

   – Det får duga. Du kan tända gräset. Försiktigt tänder Vallgossen gräset med hjälp av talgljuset. Men det går inte alls så fort som han tänkte. 

   – Du måste blåsa underifrån, Vallgut, ropar mor Hulda. Blås gärna flera gånger. Du kan nog. Se upp för gnistor som f lyger omkring.

   Efter några försök till börjar de första lågorna f lamma upp. Till sist kastar sig lågorna upp mot kitteln. Elden svider i Vallgossens ögon. Rök tar sig in i hans lungor. Han hostar så att hela kroppen börjar skaka. 

   – Elden brinner livsfarligt, utbrister Vallgossen. 

   – Vallgut snälla, ropar mor Hulda förskräckt, gå bort från kitteln en stund. Drick lite vatten ur kannan.

   Röken försvinner snabbt. Hon ler mot Vallgossen och börjar fjälla abborren. Fast hon gör det mycket försiktigt, så börjar fjällen ändå yra omkring. 

   – Kan du vara snäll och samla upp fjällen som yrar omkring? ber Mor Hulda.

Under resten av kvällen sitter Vallgossen och mor Hulda tysta framför kitteln tills soppan är färdig. Då och då ler mor Hulda mot Vallgossen. – Det skall nog bli en duktig gosse av Vallgut, tänker mor Hulda för sig själv. De äter en stund tillsammans utan att säga ett enda ord.
  – Mor Hulda, bryter Vallgossen tystnaden till slut, soppan smakade. Jag är proppmätt.
  – Bra att du är nöjd och mätt, Vallgut, svarar mor Hulda. Fast du brukar ju sällan klaga.
  – Jag tror att jag borde lägga mig, säger Vallgossen och börjar gäspa. Dagen var lång och jag är väldig trött. Vallgossen tackar för dagen och ger mor Hulda en kyss på kinden. Snabbt ser han till att elden har brunnit ut och att all glöden har slocknat ordentligt. Nu är det dags att lägga sig, trött som han är.

Det är väldigt skönt att sluta ögonen och känna efter vad som hänt under dagen, tycker Valgossen. Sömnig som han är, träffar Vallgossen den lata abborren som vägrar att letar efter hans högre sko. Eller så står han mitt i skogen på en öppen äng och hoppar bock med älvorna. Stundom strövar han längs gatorna med 200 skålpund på sin rygg omringad av hundar, svin och råttor som driver omkring. Slutligen tycks Valgossen har somnat. I alla fall har han slutat kasta sig fram och tillbaka i sängen. Han andas lugnt och djupt nu.

   Kanske är livet bara en enda dröm?

m a n u s  40 

Rita Lönnroth          

En bänk för två

En bänk för två
att sitta på,
en vän att känna
och förstå.
I livet är så lätt
att vilse gå,
att glömma sina drömmar
och målen man vill nå.
En bänk för två
att sitta på,
ett leende, en kram
i en egen trivselvrå.

Varje morgon när jag vaknar

Varje morgon när jag vaknar,
jag trycker på en knapp,
den leder mig sekundsnabbt
till en liten superapp.
Jag fumlar med mobilen,
försöker virrigt hitta på
ett fiffigt sätt att längre
i sängen stanna få.
Jag vill så gärna sova,
några timmar eller två,
önskar att min dator
till jobbet kunde gå.
Hör ni som installerar
och kodar varje grej,
finns det inget passligt
automatikprogram för mig?
Ett program som kunde tänka
logiskt men med empati
och skriva ner små tankar,
så jag kunde låta bli.
Hellre njuter jag av livet,
vill i skogen gärna vandra,
än att sitta på ett kontor
och göra som dom andra.
Här hemma vill jag stanna,
leva bekymmerslös och fri,
om tekniken kunde hjälpa,
tänk så glad jag skulle bli.

Sommarkvällen är så vacker

Där borta bor en annan
som kanske ger dig mer,
du väljer dina drömmar
och av vem du sällskap ber.
Du plockar mig en blomma
som lyser ljuvligt röd,
bär den på ett budskap
eller saknar den all glöd?
Jag läser dina tankar,
men de är svåra att förstå,
din blick är varm och öppen,
går den att lita på?
Sommarkvällen är så vacker,
som gjord för romantik,
jag önskar att vi kunde ankra
i en liten skyddad vik.
Skulle våra stigar mötas
för att skiljas snart igen,
jag såg en skymt av lyckan,
men vart försvann den sen?

Ett sprucket fönster

Ditt fönster är alldeles sprucket
och nersmutsat är ditt glas,
du kört med hundra i timmen
tills drömmarna gått i kras.
Nu backar du sakta bakåt
mot hållplatser du åkt förbi
och minns hur det kändes förut,
när du och jag en gång var vi.
Din motor spann som en panter,
din styrka charmade mig,
inget rostigt, slitet och buckligt,
inga skråmor syntes på dig.
Dina fälgar behöver bytas,
kofångaren har fått sig en törn,
jag känner knappt längre igen dig,
där du står i ett undanskymt hörn.
Orkar du ännu blinka
eller tuta en kort refräng,
vågar jag ännu åka med dig
en sista nostalgisk sväng?
Mitt fönster är alldeles sprucket
och nersmutsat är mitt glas,
jag kört med hundra i timmen
tills drömmarna gått i kras.

m a n u s  40

Elisabeth Morand-Löfving          

Pappas trädgårdar

Ett kinesiskt ordspråk lyder att om du vill vara lycklig en dag så skall du ta dig en rejäl fylla, om du vill vara lycklig ett år så gift dig, men om du vill vara lycklig hela ditt liv så plantera en trädgård.

   Pappas intresse för trädgårdsodling vaknade redan i barndomen då han hade i sin hemtrakt i Baltikum rensat upp en förvildad trädgård och fick lovord för det av sina närmaste. Senare i Finland var han inspirerad av oxfordia-nen Beverley Nichols, som skrev en bok kallad ”Mina drömmars trädgård”, där det handlar om att lyckas och misslyckas att skapa en trädgård. Boken kom ut 1934 och det var de tiderna när Pappa köpte åt oss en villa i Hangöby och började ägna sig åt blomsterodling. Det var också för honom hälsosamt att vistas ute den vackra årstiden, senare åtminstone rörde han sig med badbyxor i trädgården. Man måste förstå att han hade hälsoproblem och detta var ett sätt att förena nytta md nöje.

   Odlingarna förorsakade honom såväl glädje som besvikelse Det hör till trädgårdsodlarens vardag att han eller hon f litigt läser hortikulär litteratur. Hangöjorden var sandig och fordrade mycket bevattning. En gång när han kom till sin trädgård såg han på långt håll att det s.k. stenpartiet grönskade förhoppningsfullt. Men när han kom närmare märkte han att det var gråmolla som inte fordrar så mycket vatten. Det var den som hade dykt upp och inte de ädla plantorna.

   Sedan de tidigare ägarna till tomten fanns mitt på gräsmattan en rundel md arabis alpina som blommade på våren och förbigående stannade och tittade på dem. De var så vackra. Mot hösten planterade Pappa och Mamma dalior i mitten av rabatten.

   Inne i trädgården fanns en lekstuga för oss barn. Ovanför dörren stod det ”Solstugan”. Till den kom man via en liten bro och en båge längs vilken klängde sig luktärter. På vardera sidan var rabatter med borstnejlikor som doftade. Runt den lilla stugan hade Pappa planterat Calendula (guldbollar) och hydrangeor. I ett hörn hade vi japanska lyktor som vi plockade en bukett av och tog in till vintern.

   På solsidan av stugan fanns prästkragar som på franska heter margueriter. Min syster hette Margareta i andra namn efter sin gudmor i Lettland. Därför fotograferade man henne varje år vid prästkragarna och skickade bilden till faster Marguerite.

    Litet längre bort hade vi vad men på fint språk kallar för ”corbeilles”, d.v.s. korgar med krasse och rosenbönor som slingade sig upp mot dem. Så hade vi ett stenparti med traditionella stenpartiväxer som krypf lox och sedum samt cerastium.

   En dag kom Kalle och hälsade på. Det var Lillans bror Kalle och Lillan var min lekkamrat från Helsingfors. Hon var ett storstadsbarn och romantiserade mig,som bodde som på landet och ritade en billd av blommor som hon benämnde ”Det växer, det växer i Tittis trädgård”. Jag kallades för Titti.

   Kalle stod och viglade på sin cyckel med vilken han hade kommit från huvudstaden. Han gick och tittade in i lekstugan och hittade en liten kuckuklocka som inte gick. Han ville reparera den och monterade lös alla kugghjul och satte dem tillbaka. Inte blev klockan alls bättre men det var fint ändå att han kunde sätta de små tingestarna tillbaka igen. Sedan kom Lillan med föräldrar och besökte Hangö. Hennes Mamma och Pappa tog in på ett hotell och Lillan bodde hos oss i villan. Lillan tog ut allt vad hon kunde göra där och som man inte kunde göra i en stad. Hon steg upp tidigt på morgonen gick barfota och i nattlinnet ut i trädgårdenoch gungade.

   Längs huset hade vi herrgårdsrosor och om vårarna lökväxter.

   Man talade om krig och på hösten bröt det ut och vi måste lämna vårt paradis, fastän Hangö var uthyrt en relativt kort tid förföll trädgården, för sådana fordrar ständig omvårdnad och gröna fingrar.

   Men Pappa hade i Helsingfors vandrat i parkerna och sett på de vackra planeringarna och längtat att peta i jorden som förr. Slutligen köpte han en parcell av Svenska jordbruk och egna hem i Noux och lät bygga en stuga på den. En del av tomten reserverade han till trädgård. Plantorna skaffade han från Paul Olsson som hade en egen hållplats vid järnvägen på väg mellan Helsingfors och Esbo.

   Han planterade en häck med silverpilar mot landsvägen och två silverpilar vid ingången som växte sig stora. Från ingången ledde en perenn rabatt till skogsbrynet, där det var meningen att bygga en stor villa som aldrig blev av. På sidorna av perenna rabatten löpte två vägar och vid dem fanns ytterligare rabatter.

   I den centrala rabatten fanns rosor och f lox och i mitten var det meningen en guldregnsbuske som dock inte lyckades så väl. Det fanns vidare edelweiss, krypf lox och sedum. I sidorabatterna växte guldris, hydrangeor och jättevallmo. Jättevallmon hade vi fått idé till i författaren Joel Rundts trädgård i Alberga.

   Så länge kriget varade tog köksträdgården en ansenlig plats tillsammans med potatislandet och bärbuskarna. Men sedan när matproblemet blev mindre satte Pappa i gång igen med att plantera överallt blommor, också i skogen. Där hade han cerrastium och bergenia främst.Jag hade en liten klippträdgård med ett vattenfall.

   Pappa hade också blomsterodlingaa annorstädes i trädgården med t.ex. vita rosor och guldbollar.

   Han ägnade sina planteringar varje weekend och Mamma som tyckte att det blev för litet kyrkogång hittade på att öppna radion på söndagsmorgnarna och lät psalmsången ljuda över de vackra odlingarna där Pappa gick och ren-sade och vattnade.

   Familjefadern önskade att vi andra skulle rensa i trädgården, men vi var ovilliga. Mest ”drog vi upp några strån i sista minuten” innan han kom ut till landet på lördageftermiddag.

   Pappa blev gammal. Han for ännu ut till sitt älskade Granbacka, för så hette parcellen. Han tog brödsmulor med sig åt fåglarna, som samlades i skarar när de såg honom komma på vägen. Han tänkte på Fransiskus ...

Pappa dog och parcellen såldes. Trädgården förföll för den behövde omvårdnad. Till sist gick det somi boken”Der spaniche Rosenstock” att endast spår av tidigare odlingar kunde anas.

m a n u s  40

Henrik Nymalm___________

Kylskåpspoesi

Det är roligt att pyssla ihop kylskåpspoesi med barnbarnen. Eftersom jag bara har en begränsad tillgång till ord, bokstäver och ändelser blir poesin kort-huggen och språkligt inte nödvändigtvis helt korrekt.

m a n u s  40

Kerstin Persson          

Ensam är inte stark

Kristin föddes sex år efter andra världskriget. Hon levde lycklig i ett land som byggdes upp på nytt.

   Nu är det år 1990. Kristin som fyllt 40 år, sitter på dubbelsängen, på det röda sängtäcket med dynor i grått, gult och beige i det, som tidigare var det gemensamma sovrummet. Bredvid sig har hon en bunt sociologiska och psykologiska böcker på finska, engelska och svenska. Hon har cyklat till biblioteket två kilometer för att låna dem. Vidare finns på nattduksbordet i tall, en keramisk blå mugg med kaffe och några tandpetare.

   Den tvååriga mörkbruna hankatten som nyss ätit ett mål med torrfoder och tonfisk spinner förnöjt och högljutt bredvid henne. Den är nöjd med mattes odelade sällskap. Det är veckoslut och den slår ibland med den kloförsedda mjuka tassen med de mjuka, skära trampdynorna, på bokbladen, som Kristin vänder. Kanske anar den Kristins något dystra sinnesstämning och försöker lätta på hennes humör med distraktionen. Den har en chans till lek och gymnastik.

   Det är en tyst och lugn morgon och mulet väder. På avstånd hörs trafiken från den stora motorvägen där bilarna gasar och bromsar utan rytm. Kristin knäpper på transistorradion.

   – Släng inte ut mig på gatan, släng inte ut mig, ge mig ännu en chans, knarrar popsångaren med inlevelse.

   Och vad ska det bli av frun, funderar Kristin och byter till kanalen med klassisk musik? Och vad ska det bli av mig? I många år har jag varit strängt upptagen med man, styvbarn, barnlöshetsbehandlingar och ett arbete som var så krävande, att jag knappast orkade med något annat. Nu är jag ensam och har bara yrkesarbetet kvar. Jag känner ingen som skilt sig och vet inte vad eller hur jag ska förhålla sig i frågan – jag har inga modeller. Det finns inga frånskilda i släktens tidigare generationer. Problematiken är ny.

   Kristin söker ledning i böckerna och läser:

   Endast få av de personer som skiljer sig i 40-årsåldern finner en ny man. Redan i 40-årsåldern finns det tre lediga kvinnor per varje ensam man. Skillnaderna ökar sedan varje år. De lediga männen har kontaktsvårigheter, är homosexuella, har alkoholproblem eller är kriminella.

   Då Kristin jobbar i en kvinnodominerad bransch minskar det hennes möjligheter ytterligare. Och tänker Kristin, jag är en försiktig person som blev mycket rädd i äktenskapet och jag känner mig osäker som kvinna.

   De äldre kvinnorna kan få det besvärligt också ekonomiskt. Man kan inte anta att de ska finna en ny man, men äktenskapslagstiftningen är ändå lika för båda könen.

   ”Jag var en bra styvmamma. Jag kokade mat, lyssnade, jag skötte om inköp, städning, påklädning, matning, program, skjutsande och stämningen hemma. Jag kan inte bli en fröken igen. Jag har vuxit och mognat i och med styvmoderskapet. Jag har lärt mig att glädjas åt andras välbefinnande. Livet känns tomt, då jag inte har någon att sköta om.

   Jag ska fortsätta att försöka få familj också om hon inte har en man, besluter Kristin. Säkert finns det någonstans ett barn som behöver mig? Jag kan ändå hålla ögonen öppna för en ny relation, men jag läser ju och vet ju att oddsen är emot mig. Jag måste anpassa mig till rådande förhållanden och göra det bästa av situationen. Varför sörja över spilld gröt?”

m a n u s 40

Kerstin Persson          

Fotografiet

Gruppen för ensamstående adoptivsökande ska ha möte i januari 1994.

Kristin skyndar sig dit efter arbetsdagens slut. Ledaren för gruppen ber henne komma avsides och hon går dröjande efter henne till ett av arbetsrummen. Hon undrar vilket ärendet kan vara? Hon har inte förberett sig på någon intervju

   Socialarbetaren öppnar ett arkivskåp av grått järn, bläddrar bland pappren, granskar texten två gånger och överräcker sen det lilla polaroidfärgfotografiet som är 10 × 10 cm till Kristin.

    – Här ska du nu få ett fotografi av Lena, säger hon belåtet leende och räcker över fotot till blivande mamman.

   Kristin tar några steg bakåt. Hon ser bilden av ett barn som både är stort och litet och som vänt ser in i kameran och småler. Barnet sitter i en korgstol med en palm i bakgrunden. Det är iklätt en pastellfärgad, gul träningsdräkt, håret är snygg flätat och barnet har skor som verkar vara litet för stora. Barnet har mörkt och lockigt hår, konstaterar den blonda och ljusa Kristin förundrat. Hon har förstånd att vara tyst. Hon känner ingenting. Kan detta verkligen vara  hennes barn? Detta är ju redan en liten utvecklad person med många minnen. Hon är någon som Kristin inte känner. Hon hade tänkt sig ett mindre barn men som självständigt kunde gå på daghem. Hon vet inte vad hon hade väntat sig? Vad är nu detta?

   Kristin visar fotografiet för de andra i adoptionsgruppen och de gratulerar henne. Då känns det litet bättre. Hon visar fotot för vänner och föräldrar. Hon för det till arbetet och det cirkulerar bland arbetskamraterna på kaffepausen. Man tittar artigt på fotot, vrider och vänder på det, deltar i glädjen och förstår hennes spända förväntan. Barnet ser snällt ut, säger någon.

   Kanske förstår omgivningen nu även för första gången hennes långa väntan och att hon ska ha barn? Kanske är det bättre med ett äldre barn, menar väninnan Lisbet som har två barn. Då blir det inte så tungt med allt.

   Hemma går Kristin av och an. Hon försöker vänja sig vid storleken på barnet och mäter upp längden 118 cm med måttband vid matsalsbordet. Hon funderar på säng, garderob, stol och bord men vågar ändå inte skaffa något till barnet.

   Hon läser artikeln ”Hur det är att få äldre adoptivbarn” ur boken som ständigt ligger på nattduksbordet. ”Ingenting är säkert – allt står skrivet i stjärnorna”.

   Så drömmer hon om natten: ”Hon ligger på en grå brits i ett sterilt sjukhus-rum eller någon slags mottagning och föder plötsligt barn. Det är inte besvärligt, men Kristin blir förvånad efter födseln för barnet är så stort. Det läggs på hennes mage och hon är förundrad. ”Lena är nog mitt barn”, tänker hon.

   Jag känner mig som mamma nu. Det finns ingen återvändo.

m a n u s  40

Kerstin Persson          

Ett viljestarkt barn

Det är perestrojka och många barnskyddsorganisationer börjar arbeta i Fjärr-karelen.

   Den 8-åriga Lena märker att det ordnas hem för flera av hennes vänner.

 Men det görs ingenting för henne och hon känner sig missnöjd med situationen. Hon klagar till skötaren Lana-Maria, hon talar med bästisen Anita och hon är ledsen. Hon vill ju ha en egen familj, hon vill ha en mamma.

   Mor Sonja kommer alldeles för sällan. Lena står vid fönstret och väntar varje dag, varje månad, varje år. Hon blir allt ilsknare och besviknare. Och en dag slutar hon upp att äta.

   – Nu ska du duktigt äta upp maten, säger Lana-Maria.

   Lena svarar inte. Situationen upprepas vid nästa måltid, nästa dag, hela veckan. Lena märker den uppmärksamhet hon får vi matbordet och hon njuter av det. Men hon är också riktigt ledsen på allvar. Om ingen bryr sig om henne kan hon lika gärna dö, funderar hon.

   De andra barnen försöker trösta henne. Men hon är tröstlös. Några börjar gråta också de och krånglar också med ätandet.

   Många av barnen på hemmet lider av självförsjunkenhet, de sitter och vag-gar vid väggarna. De kissar ner sig dag och natt.

   Dem vill Lena inte se.

  Ett elände har det blivit vid måltiderna på Lenas avdelning.

   Till slut tillkallas föreståndaren till avdelningen.

   – Varför äter du inte, frågar hon?

   – Jag vill ha en mamma, svarar Lena. Ni måste ordna en mamma åt mig också.

   – Nå vi får se, säger Valentina Svarvakova, bekymrat.

   Det går några dagar och Lena äter inte.

   Barnhemmets läkare tillkallas.

   – Varför äter du inte, frågar läkaren.

   Jag tänker inte äta förrän man ordnat en mamma åt mig, svarar Lena med tyst röst.

   Då tar läkaren fram stetoskopet och lyssnar på Lenas hjärta. Hon ser henne i halsen, ber henne säga AAAaaaAAA och tittar i öronen. Hon klämmer henne på magen. Hon känner på de magra armarna.

   Läkaren ser Lena i ögonen och säger allvarligt:

   – Det är nu så Lena, säger hon. Om du inte börjar äta så är en sak i alla fall klar, du får aldrig en mamma. Skulle det inte var klokast att börja äta igen.

   Kristinas handlingar och fotografi når Valentina Svarvakova på barnhemmet. Här är en ensamstående kvinna som liknar oss och ser snäll och robust ut. Hon kanske kunde bli mamma åt Lena, tänker hon. Så skulle den här mamma-problematiken bli löst. Personalen på barnhemmet plockar i pappren, funderar och kalkylerar. Lena äter fortfarande dåligt. Så småningom blir hon fotograferad och Kristin får fotot.

m a n u s  40 

Catherine Sid          

Lille We

Ängen är ännu oslagen
strängarna vajar
med vinden

De lyser i guldbrunt
de glänser som
silverhav

Lille We vill springa
In bland
gräset

men mamma manar
Nej, nej, se här en
präktig mask

Lille We brukar hitta på
lagom storahyss

Idag hamnar masken
långt, långt in i
en toffel

Soluret visar redan
eftermiddag med rabarber-
tårta och glass

Lille We får dessutom
ett stort glas
hallonsaft

Simstranden väntar på
alla syskonen och
Lille We

Rådjuret blickar förstrött
upp från betet
på ängen

aftonsagan handlar om
elaka kungar långt
långt borta

här är det ännu tryggt
för syskonen och
Lille We

m a n u s  40 

Viveca Stenius          

Om sanningen

Oförberedda måste vi skiljas
från det alltför nära.
Vem genomlyser sekunderna
till insyn i det som sker.
(Ur Gräsbrand av Kurt Paetau, Söderströms 1964, s. 33) 

De här raderna av en på sin tid uppburen präst och diktare i Borgå får inleda min studie i sanningens möjligheter i världen. Vad vet vi egentligen om det liv vi lever?

   Noam Chomsky, berömd lingvist och samhällsvetare, f litig föreläsare på YouTube, föddes 1928 av föräldrar som var judiska invandrare från Ukraina.

Noam och hans bror växte upp i en amerikansk medelklassmiljö som var starkt antisemitisk. Familjen Chomsky var den enda judiska familjen i grannskapet och föräldrarna var helt omedvetna om den antisemitism som omgav dem, berättar Noam i en intervju. Barnen var rädda och oroliga för på gatunivå, där barnen vistades, var det uppenbart att judar tåldes dåligt. Men de sa förstås ingenting till sina föräldrar, som levde till hög ålder utan att någonsin få veta hur det stod till på gatan och vad deras söner hade varit med om.

   Det här är ett utmärkt exempel på hur ovetande man kan vara om förhållanden som är uppenbara för andra.

   Nejdå, vi har ingen mobbning i den här skolan, kan lärare säga som träffar sina elever varje dag. De ljuger inte. De tror att de talar sanning. Det senaste offentliga exemplet på den här sortens blindhet beskrevs noga i den tredelade serien De utvalda barnen, SVT 2021.

   Jag själv var väldigt kritisk mot den generation som var med om Hitlers maktövertagande och andra världskriget och som påstod att de inte visste vad som pågick. Hitlers tal radierades i Finland. Många finländska medborgare kunde tyska. Hur kunde de påstå att de inte visste? Saken belystes på ett nytt och upplysande sätt i samband med radikaliseringen på 1960-talet. Ryssarna visste precis vad det inte gick an att säga till de blåögda ungdomarna som befolkade marxist-leninistiska studiecirklar och reste till Leningrad för att gå på språkkurs. Uppvaknandet var brutalt. ”Vi visste inte!”

   Genom historien har det tydligen ändå funnits människor som har haft reda på sanningen och som också har sagt ifrån. En filosofiskt och historiskt bevandrad person har framhållit att man troligen kan räkna med att ungefär tio procent av mänskligheten har bestått av visa män och kvinnor som har vetat precis vad som bör göras för att vi alla ska kunna leva ett gott liv. Men tio procent räcker inte för att råda bot på det kollektiva vanvett som vi ser omkring oss dagligen.

   Den brittiska regeringens rådgivare vid tiden för första världskriget var den sedermera världskände ekonomen John Maynard Keynes. Det var ett gott val av de brittiska beslutsfattarna, men ändå hörde de inte på honom när han allvarligt varnade för följderna av Versaillesfördraget. ”Ett fruktansvärt misstag,” sa han. Han talade om fredsvillkoren, krigsskadeståndet, som knäckte Tysklands ekonomi och lämnade landet i ett tillstånd av kaos, fattigdom och förödmjukelse. Idag råder det så gott som konsensus om att det var så man skapade ett behov av en man som Hitler, en ideologi som nazismen och ett obe-vekligt slut i undergång och skam. Segermakterna fattade ett uselt beslut när de bestraffade Tyskland så hårt. Det är en sak att förlora ett krig, det är illa nog, men att ytterligare förödmjuka förloraren är att ta stora risker. Keynes bok heter The Economic Consequences of the Peace (1919).

   John Maynard Keynes dog 1945. Han hann alltså uppleva att hans dystra profetia gick i uppfyllelse.

   Innan USA gick in i Irak 2003 skrev psykiatriprofessorn Bessel van der Kolk en artikel i New York Times där han uppmanade de amerikanska politikerna att besinna sig. ”Vi vet,” berättade han på YouTube att han skrev, ”vi vet att det slutar i katastrof för de amerikanska soldaterna. Efter hemförlovningen kommer vi att ha f ler självmord än vi hade stupade. Och 50 % av dem vi skickade ut kommer att bli narkomaner eller alkoholister. Många av dem kommer att bli omöjliga på arbetsmarknaden. Hur vet vi det? Jo för så har det gått i alla tidigare krig.”

   Nå vem är då han att ge råd åt den amerikanska militären? Han är en holländare som ända sedan sin studietid på 1970-talet bott i USA. Han har specialiserat sig på trauma, undervisat på Harvard och grundat en traumaklinik. Han har ett världsrykte inom sitt gebit, samarbetar med NICABM (The National Institute for the Clinical Application of Behavioral Medicine) och förekommer f litigt på YouTube. I samband med att hans artikel i New York Times föll på hälleberget och ingen lyssnade på honom sa han att han har slutat bry sig. Han uppträdde rufsig i håret i sitt röriga kök och brydde sig allt mindre om vilka strumpor han hade i vilka skor. Han hade väl aldrig varit särskilt fåfäng, men nu började det se illa ut. Detta är en bekymrad och kärleksfull iakttagelse av en person (undertecknad) som följt hans karriär i åratal, läst hans böcker och beundrat hans kunnande. Det är mycket möjligt att hans apparition hade att göra med en allvarlig konf likt bland hans medarbetare, han anklagades för att traumatisera dem (!) och måste ge upp sin karriär på Harvard. Å andra sidan har han åldern inne, han fyller 80 i sommar och kunde med gott samvete dra sig tillbaka. Men nu ser han riktigt frisk och glad ut igen. I förbifarten kan jag konstatera att jag inte känner till en enda stor man eller kvinna inom psykiatrin som inte blivit utsatt för förtal och detronisering. Det hör tydligen till yrkets risker.

   Både Keynes och van der Kolk representerar ”vetenskaper” inom citation-stecken. Både psykologin/psykiatrin och ekonomin är ”vetenskaper” starkt knutna till ideologier och världsåskådning. Inom ekonomin står kapitalismen mot planekonomin och inom psykiatrin står den medicinska behandlingsmodellen mot samtalsterapin. Vi vet inte vilket som är bäst för människan på lång sikt.

   Just idag med kriget i Ukraina fortfarande pågående grubblar vi över det berättigade i att använda våld mot meningsmotståndare. Nej, det är inte rätt, ropar de eftertänksamma. Nej, kanske inte det, men våld har alltid använts, säger de som berömmer sig av att vara realister, krig har alltid funnits, det går inte att tänka sig att människan skulle kunna leva i fred med andra människor.

   Vi vet inte vilken gruppering som har rätt. 70 år av fred i Europa har kanske invaggat oss i falsk säkerhet. Hade det varit möjligt att undvika kriget i Ukraina med en annan slags diplomati från västerländskt håll? Med diplomati överhuvudtaget? För diplomati är väldigt långt borta från USA:s retorik gentemot Ryssland. När en amerikansk journalist intervjuar Putin ryggar en vanlig artig västerlänning tillbaka. ”Jag såg in i Putins ögon och jag såg ingen själ, vad säger ni om det?” frågar journalisten och säger sig citera Joe Biden, USA:s president. Putin skrattar och svarar något obestämt.

   Vad ska han säga? Hur understår ni er att förolämpa mig? Ut ur mitt hus!

   Jag ska droppa en liten bomb på er så ska vi tala om själen sedan!

   Situationen är helt omöjlig och den tölpaktiga journalisten trampar på i ullstrumporna full av sin egen rättfärdighet. Putin ler och kommenterar: ”Jag noterade inte att mina interlokutörer skulle ha uppträtt olämpligt.” ”Oj, tycker ni att det var olämpligt?” utropar journalisten förvånat. Ridå!

   I en annan intervju frågar den amerikanska journalisten uppbragt hur det kan komma sig att Ryssland gör si och så och ryssen svarar med illa dolt hat: ”Vi gör precis som ni!” Det här sättet att bemöta kritik kallas för whataboutism, och det är väldigt fult. Man får under inga omständigheter dra upp Monroedoktrinen och missilkrisen på Kuba i diskussionen om Ukraina. Att USA vill ha en buffertzon och kräver alliansfrihet av sina grannar har ingenting att göra med Ryssland och Nato. Nato är en försvarsallians, det måste var och en förstå, det finns ingen anledning för Ryssland att känna sig hotat av Nato.

  Men om Ryssland nu ändå känner sig hotat av Nato – borde man inte göra annat än slå dövörat till? Nej, man fortsatte oförtrutet att utvidga Nato tills Ukrainakrisen var ett faktum.

   Går det att handla rätt i den situationen?

   Att Ryssland handlar orätt i och med angreppet på Ukraina är naturligtvis helt klart. Men hade det varit möjligt att låta bli att eskalera situationen? Har världssamfundet något som helst ansvar? Är det viktigaste i den här situationen att peka på syndabocken Ryssland?

   Det var knappast orätt av Ryssland att säga ifrån beträffande Natos utvidgning. Suveräna stater har rätt att måna om sina gränser, det har väl aldrig förnekats? Varför lyssnade ingen? Om förödmjukelse är en aktiv ingrediens i toxisk diplomati så har USA verkligen gjort sitt för att förödmjuka Putin. Är det sant? Fanns det alternativ?

   Under första världskriget var det hungersnöd i Stockholm. ”Dessa förhållanden hade inte ekonomiska utan politiska orsaker,” berättar en vars föräldrar var med. ”Det fanns mat på landsbygden.

   Stockholm var dock på ett sätt avspärrat, det var svårt att föra in mat i staden. Den politiska avsikten bakom detta var att försvåra svartabörshandel. Denna politik fick två konsekvenser: 1) många svalt i Stockholm; 2) svartabörshajarna gjorde än mer lysande affärer. Den huvudansvarige för politiken var den dåvarande statsministern Hjalmar Hammarskjöld (far till Dag). Han blev kallad Hungerskjöld. Folk försökte smuggla in mat i Stockholm. Pappa berättade att några försökte smuggla mat i en likkista.

   De blev avslöjade av polisen och förlorade maten.” (Tom Eriksson i Hitta knuten 3, 2020, s 146 f).

   Revolutionens vågor sköljde över världen. Hur kunde det då komma sig att utvecklingen i Sverige gick till allmän rösträtt och demokrati i stället för mot revolution och våld? Vad gjorde svenskarna som var så rätt? Man kan säga det kort: de gav med sig, de slutade sätta hårt mot hårt. De förhandlade.

   Än i denna dag finns det olika versioner av hur det gick till. Kungen var alltför rädd för revolution.

   Överklassen vågade inte bråka. Militärbefälen litade inte på sina män. Svenskarna tog till sitt traditionella sätt att sköta konf likter: att förhandla. Det ledde till decennier av fred och frihet.

   Det sägs att Gustaf V, svenska kungen, utmärkte sig genom att framhålla att kravallerna inte fick avbrytas med våld. Folk har det svårt, de måste få demonstrera, ska han ha sagt. Hans hustru, drottning Victoria, lär ha tyckt att packet borde få lära sig en läxa i form av hårda tag. Makarnas relation lär ha blivit frostig.

   I Finland hände något liknande efter andra världskriget då studentrevolterna skakade världen. Finska studenter ville ha omfattande reformer och medbestämmanderätt i hur universiteten organiserades och styrdes och hur undervisningen utformades. 1968 – det stora revolutionsåret – inföll Helsingfors universitets studentkårs 100-årsjubileum. Och studenterna slog till mot Gamla Studenthuset där den solenna begivenheten skulle gå av stapeln med republikens president som hedersgäst. Ett lysande tillfälle att få sin röst hörd.

   Gamla studenthuset ockuperades och president Kekkonen fick ett telegram från de protesterande studenterna. De bad honom att inte delta i festen för alltför mycket var fel med universitetet, först skulle orättvisorna och felen åtgärdas. Festen måste f lyttas till konservatoriet och Kekkonen gick dit. Och höll ett tal som blev en klassiker. Medan borgarna i landets etablissemang morrade och ropade på polis så sa Kekkonen ungefär: ”Nej. hörni, nu ska vi lyssna på våra studenter, de är framtiden.” Jag har själv hört talet. Det var en absolut revolution. Och bråket tog slut där. Åtminstone just då. Och Kekkonen hade för evigt skrivit in sig i studenternas hjärtan. Vi fick ingen Baader-Meinhof-liga. I stället fick vi de sk barnkalasen på presidentens slott.

   Tillställningar dit särskilt prominenta revolutionärer inbjöds och där de fick tala fritt ur hjärtat.

   Kekkonen hade en särskild talang med intellektuella rabulister.

   De här företeelserna borde studeras på allvar. Hur gör man när man agerar klokt? Världsfreden kan kanske vila på så enkla saker.

Kortlivat är hundarnas skall,
när den sista har tystnat
skall man glömma att hundar funnits.
(Ur Gräsbrand av Kurt Paetau, Söderströms 1964, s. 11) 

m a n u s  40

Tage Wilén          

Cellospel

Gamle Ragnar sitter på scenen med sin cello.
Ena handen trycker darrande på cellons smala hals
och den andra låter stråken löpa.
Munnen ler stort och ögonen blickar inåt.
Egot är undanskuffat, allt är överlåtet till Musiken.

Tonerna från cellon vibrerar vackert ut i salen,
skänker glädjerus åt den som lyssnar.
Så småningom slutar Ragnar att spela,
men hans leende stannar kvar runt munnen.
Han ser ut i stora salen där en ensam tant sitter.
Och han mumlar förundrat: Cellon spelade sig själv.

Kan livet också leva sig självt?
Bara stillsamt f löda fram från en outsinlig källa
med förlåtande kärlek och äkta glädje.
Finner vi den källan djupt inom oss,
då må vi låta den f löda som den vill
– och inte som vi vill.

m a n u s  40

Tage Wilén          

Livets teater

På den stora scenen
står We med spetsig hatt
och säjer meningslösa repliker.
Han spelar högmodig dumbom
i en liten biroll.
Misslynt ser han mot rampljuset
där dom stora spelar
och får långa applåder.
När kvällens drama är över
blir We kvar sittande på golvet.
Han är onöjd med rollen,
rollfiguren tycks honom främmande,
nästan motbjudande.

Teaterdirektören kommer.
Han slår sig ner på en stol
bläddrande i ett manus.
We kryper fram till honom,
nappar tag i hans byxben
och säjer med vasst tonfall:
Varför måste just jag spela dumbom?
Varför får inte jag bättre roller?
Jag är teaterns bästa aktör!

Direktören viskar stilla:
Alla får roller som passar,
och din roll är enbart för dej.
Den behövs just nu i din utveckling.
Men längre fram när ditt högmod vissnat
och ödmjukheten fått växa
får du säkert större roller.

We suckar och säjer:
Hur ska jag hinna bli ödmjuk.
Man lever ju bara en gång
i denna enda teater.
Och allt tar slut, allt är ändligt.
Direktören upplyser:
Men utanför börjar det oändliga,
Låt det ändliga här
möta det oändliga ...

Och du ... bästa aktör,
spela mer helhjärtat!
– fast det bara är en enkel biroll,
avslutar direktören
och försvinner i mörkret.

m a n u s  40 

Solveig Williams          

En lyckad resa

Den tredje bokningen för ett fyra dagar långt besök i Amsterdam blev verklighet de första dagarna i maj. De två tidigare försöken att fara och se tulpanprakten såg Corona-pandemin till att förhindra men nu var det dags. På f lygplat-sen var mycket förändrat och delvis förbättrat genom att incheckningens automater var, enligt mig, användarvänligare än för några år sedan och säkerhetskontrollen snabb men därefter blev promenaden till gaten lång. I den korridoren jag vandrade saknades rullmattor vilka hade underlättat det hela för en åldring.

   Enligt mina tidigare minnen av Schiphol är det en modern, snygg och effektiv flygplats. Effektiv är den nu också för rullmattorna sände oss snabbt till bagagekarusellen där vår guide väntade. Där sattes effektiviteten på prov när väntetiden tog en dryg timme i anspråk, men guiden gjorde sitt bästa att hålla vårt humör uppe. Man hade strejkat föregående vecka och det sades att arbetsplatserna inte ännu var fullt bemannade.

   Vår buss väntade på att föra oss till en ort vid namn Zaane där man nu mest kunde beundra väderkvarnar ditf lyttade från orter där de kommit ur bruk. Kvarnarna hyste nu hantverkarbostäder och gåvobutiker för det finns numera bättre metoder att mala säd och pumpa bort vatten från landet som mestadels ligger ett par meter under havsnivån. Vad det sedan görs när polarisarna smäl-ter och haven stiger har de förnuftiga holländarna helt säkert effektivt planerat för.

   Vårt hotell låg en bra bit utanför Amsterdams centrum och då vi inte forslades med turistbuss tog vi metron som guiden lärde oss att f linkt använda. De mindre hotellen i innerstan hade inte plats för grupper av resande och var i en mycket högre prisklass, men vårt nybyggda hotell erbjöd all slags bekvämlighet och för mig som inte ville ut på kvällsäventyr i staden var tillgången till BBCs TV-program utmärkt och badrummet erbjöd allt som på ett lyxigt spa. Frukost- och middagsmat plockade man åt sig enligt smak och aptit från rikliga bord.

   Utflykten till Keukenhof, som var en höjdpunkt för mig, startade tidigt så att vi kom dit snart efter att portarna hade öppnats. Fälten med de kommersiella odlingarna hade redan vissnat eller skördats men i parken såg man inga spår av att tulpansäsongen ledde mot sitt slut trots att den skulle stängas om en vecka. Vägarna slingrade sig under skuggande lövträd och tulpanernas färger och varianterna var förvånade många. En del av dem hade tydliga ambitioner att lämna sin egen familj och nästla sig in i pionernas släkte.

   Genom att komma tidigt på morgonen slapp vi trängas med skaror av andra besökare som anlände senare och bevis såg vi på parkeringen, dit vi hade vi kommit med den tredje bussen i ordningen. Vid lunchdags då vi åkte bort, stod där ett 50-tal och privatbilar körde runt för att hitta ännu en tom plats på fältet som till storleken hade kunna härbärgera tre fotbollsplaner.

   På programmet stod också en kanaltur och vår skeppare var talför på engelska och hade mycket roligt att berätta och peka på. Bland alla de smala bygg-naderna med gavlarna mot vattnet stod ett hus inklämt och bredden tillät endast en ytterdörr med en liten glugg bredvid och egen postlåda. Vi fick veta att korridoren innanför dörren ledde till bostaden med en smal trappa till ett minimalt rum på varje våning. För att flytta in eller ut anlitades den stora kroken, som syntes överallt i gavlarnas topp. Där fästes rep med möbler och annat bohag som halades in och ut genom fönstren. I det här huset hade ett piano knappast fått plats ens genom fönstret.

   Den andra höjdpunkten för mig var Rijksmuseum som jag under ett par tidigare arbetsresor till Amsterdam inte lyckats se men nu kunde besöka under en av våra lediga eftermiddagar. Anläggningen är enorm och jag tog mig till salarna med Rembrandt, Vermeer och deras samtida trots att så mycket annat fanns att se, men varken benen ville bära eller hjärnan ta emot mera kultur.

   Temperaturen, som låg vid +20 grader, var behaglig nog för att äta lunch utomhus och promenera makligt. Under tiden hade björkarna i södra Finland klätt sig i mössöron trots att det hade varit betydligt svalare här. Hemkomsten gav hopp om mera grönska och blommande växter som hör årstiden till. 

m a n u s  40

Petra Österman          

Sommar

En fluga surrar in
och landar på mitt köksfönster
har sinnesnärvaro nog
att inte slå ihjäl den med Nya Argus
tar Hufvudstadsbladet i stället
och slår några extra gånger
fastän flugan redan är golvad
kastar bort första sidan och sparar resten
kanske det ännu finns något att läsa

*

Slösar bort
ännu en sommardag
bara för att få
en känsla av evighet

*

Tiden f laddrar iväg som en dagslända

*

Ljuset har vänt
fåglarna har bytt melodi
när de kvittrar in gryningen

*

Eldf lugorna lyser
i kapp med stjärnorna
augusti är här

m a n u s  40

Litterär frågesport 

1. Varifrån kommer författaren Johanna Holmström?

a. Lovisa
b. Borgå
c. Sibbo

2. Vem av dessa författare var inte nominerad till det senaste Rune-bergspriset?

a. Kaj Korkea-aho
b. Martina Moliis-Mellberg
c. Monika Fagerholm

3. Vilken finlandssvensk klassiker fyller 50 år i år?

a. Stenhuggarens dotter av Tove Jansson
b. Kometen kommer av Tove Jansson
c. Sommarboken av Tove Jansson

4. Vilket fordon finns med i titeln på Ellen Strömbergs nya ungdoms-roman?

a. Bil
b. Cykel
c. Moped

5. Vilket ord fattas i Sabine Forsbloms bok ”_______ i mitt bröst”?

a. Känslan
b. Tomheten
c. Trollet

6. Ann-Luise Bertells nya roman heter Glöm bort din...

a. saknad
b. längtan
c. sorg

7. Vem är författare till En morgontrött fågelskådares år?

a. Peter Lodenius
b. Johannes Ekholm
c. Lars Sund

8. Vad handlar Merete Mazzarellas bok Den violetta timmen om?

a. Syskonskap
b. Bröstcancer
c. Minimalism

9. Vilka två författare samtalade på Nylands litteraturförenings författarträff 21.5.2022?

a. Karin Erlandsson och Ellen Strömberg
b. Ulla-Lena Lundberg och Anna-Lena Laurén

c. Sabine Forsblom och Annika Gustafsson-Flinck

  10. Vilken bok beskrivs så här?: Det här är en bok som utgår från mina egna matminnen. Den handlar om kärleken till att laga mat och om att äta tillsammans.

a. Det goda livet
b. Gulbetor & ricottamoln
c. Hanaholmens kokbok

0–3 poäng: Har det blivit mera lekt än läst i år? Skriv upp en bok på önske-listan till julgubben.
4–7 poäng: Du är helt klart medlem i Nylands litteraturförening.
8–10 poäng: Du kan din finlandssvenska litteratur. Är du en av författarna som nämns i frågorna?

Ulrica Brunberg & Elin Lindberg

Facit: 1c, 2c, 3c, 4b, 5c, 6a, 7c, 8a, 9c, 10b

m a n u s 40

Korsord

När du löst korsordet skickar du in lösningsordet senast 31.12.2022 till NylandsLitteratur@outlook.com. Då har du chansen att vinna en av tre Novellix-noveller. Lycka till!

1. Föreningens första ordförande
2. Annat ord för lyrik
3. Japansk dikt i miniformat
4. Föregångare till Manus
5. Typ av folkdiktning
6. En prosaberättelse
7. Föreningens verksamhetsområde
8. Ansluten till vår förening
9. Skämtvers på fem rader
10. Fabrik som producerar böcker
11. Annat ord för fond
12. Lånar ut böcker
13. Namn på NyLitt:s 25-årsjubileumsbok
14. Arbetsgrupp ansvarig för Manus
15. Ordnas årligen i Ekenäs
16. Ordnas i oktober i He!singfors
17. Så hette Skrivargillets medlemstidning
18. Bedömningar av böcker
19. Kortprosa på 55 ord

Lösningsord:____________________________

m a n u s  40

  Att läsa Tomas Mikael Bäck – ett äventyr 
Tomas Mikael Bäck: Inställningar. Schildts & Söderströms, 2022.

Tomas Mikael Bäcks senaste diktsamling Inställningar har en ljusblå pärm med en cirkel i mitten.Tidskriften Ny Tids recensent Peter Nyberg skriver att där finns en bakomvarande skepnad. Jag håller upp boken mot solljuset men ser ingenting. Jag känner mig lite snopen. Jag antar att det är så läsaren ofta känner sig när han eller hon bläddrar igenom TMB:s diktsamlingar. Men cirkeln är förstås inte tom. Den är fullspäckad med minnen och filosoferande. Det mesta får läsaren dock fylla i själv.

   Att läsa TMB är alltid ett äventyr. Läsaren får bygga på de sparsamma dikterna, som denna:

Omöjlig kalender, plagg.

Här gissar jag att kalendern är full av alltför många uppträdanden (och ibland kan också ett enda kännas som alltför många), och att det krävs en onödig tankeansträngning om författaren ska välja vad han ska ha på sig. I och för sig komiskt med tanke på pressfotot som cirkulerat i många år med TMB klädd i samma rutiga skjorta.

   Men för att återgå till äventyret. Antingen kan man fantisera om vad diktaren avserellerlåta tankarna skena iväg. Ofta förirrarman sig i egna minnen eller vågar sig på lite eget filosoferande. Även om författaren avråder oss (eller kanske sig själv) från alltför mycket filosoferande:

Filosofera mindre:

det konkreta är utvägen.

Tingens färg och form,

orden som inte helt

förlorat sin betydelse.

Många dikter är denna gång längre än i tidigare diktsamlingar. De är kanske lite mer läsarvänliga, utan att för den skull vara sämre:

Vad mer?

En strandskata höll mig sällskap.

En mås störtdök efter rov.

Petra Österman

m a n u s  40

En resa inåt
Zandra Lundberg: Konsten att inte hitta sig själv på Bali. Schildts & Söderströms, 2022.

Jag hade själv en hemlig idé om att göra en egen version av Elisabeth Gilbertssuccé Eat, Pray, Love (Lyckan, kärleken och meningen med livet), 2006, som utspelar sig i Italien, Indien och på Bali, men livets realiteter kom i vägen. Jag får nöja mig med en recension av Zandra Lundbergs Konsten om att inte hitta sig själv på Bali.
   Hjältinnan i min oskrivna bok råkade också heta Sandra. I en senare bok, Big Magic – Creative Living Beyond Fear, (Stor magi – Leva kreativt utan rädsla), 2015, skriver Gilbert om att den skapande processen är magisk: Idén kommer att vinka åt dig och hoppas på att du ska stanna upp ..., men när den till sist inser att den inte kan nå dig med sitt budskap så går den vidare till någon annan.
   Konsten att inte hitta sig själv på Bali är Zandra Lundbergs debutbok. Hon har ett förflutet som journalist, på Åland och i Sverige, och är också bloggare. Det märks att hon kan skriva, även om jag osökt tänker på det allmänna rådet på skrivarkurser om att man ska gestalta inte benämna.
   Trots namnet utspelar boken sig inte bara på den indonesiska semesterön Bali, utan även på Åland, i Stockholm och i indiska Goa. Främst beskriver den en resa inåt. Huvudpersonen verkar inte vara särskilt intresserad av omvärlden. Men det är väl för mycket begärt att man skulle vara intresserad av något annat än en själv när man mår så dåligt som bokens Zandra mår.
   Eat, pray, love ären triangel som stårpå tre ben, dvs. att äta (Italien), be (Indien) och älska (Bali). Men i Zandras värld saknas ett av benen, mat. Hon lider av ätstörningar och håller på att tyna bort i yogacentret i Goa. Till sist säger hennes mamma att hon måste komma hem.
   Konsten att inte hitta sig själv på Bali har säkert en hög igenkänningsfaktor för personer som mår dåligt av olika skäl. I Zandras fall beror illamåendet främst på en traumatisk barndom. För andra, som har lyckan att må bra, ger boken en inblick i olika fenomen som yogacenter, all världens behandlingar och ayahuasca: en psykedelisk växtbrygd som kan få en att hallucinera.
   Ayahuasca är inget för någon som bara vill ”testa på något kul”. Det är inte kul. Spyor, svett och bajs, ångest och panik är vanliga inslag i ceremonierna. Hallucinationerna kan ta en till ens mörkaste skrymslen och vrår. Zandra genomgår allt det här för att hon vill bli ett med naturen.
   Jag har suttit och skrivit recensionen i dörröppningen till köksbalkongen. Jag höjer blicken från det rutiga blocket och ser in i ögonen på en död fågel på balkonggolvet. Ibland kommer naturen alltför nära.

Petra Österman

m a n u s  40

Om syskon och vänner

Merete Mazzarella: Den violetta timmen. Schildts & Söderströms, 2022.

Att läsa Merete Mazzarella är alltid en fest. Redan på den första sidan skulle man vilja citera hennes tankar om munskydd och tillit, och på den andra ropar jag nästan högt ”ja” när hon skriver: jag var en av vad som har kommit att kallas ”våra gamla och sköra”. ”Vems”, närmare bestämt? har jag ibland undrat ...

   Mazzarella fortsätter att skriva om coronan, om tomma almanackor och förutsägbarheten som en illusion. Den nya, tomma almanackan var en bekräftelse på att oförutsägbarheten består. Här välkomnas t.o.m. en tandläkartid som något att äntligen skriva in i almanackan. Man kunde också tillägga som en social kontakt.

   Jag påminns än en gång om hurviktigt det äratt läsa om man vill veta något om världen. Mazzarella berättar att Storbritannien har en åldersgräns för intensivvård, 80 år, och där hjälper inte hur bra kondition patienten i övrigt är. Jag vågar inte ens tänka på om situationen är densamma här. Så länge som

man bor hemma får man väl vård. Har dock hört att äldre på vårdhem inte får någon hjälp i Finland. Det är meningen att de ska få dö i frid. Den ljudliga och rättmätiga finska kritiken av den uteblivna coronavården för äldre i Sverige har varit hemmablind.

   Den violetta timmen är en fortsättning på Mazzarellas coronadagbok Från höst till höst, (2021), men främst ärdet en bok om Mazzarellas lillebrorMartin Schreck, som avled i en snabbt framskriden sjukdom i mars 2021.

   Han befann sig på besök i Finland när gränserna stängdes i mars 2020 och bodde då tillfälligt i Ekenäs hos sin syster i väntan på att kunna resa hem eller till Thailand, där han ofta vistades. Hon var lättad när han kunde återvända hem i början av juli.

   Tisdagen den 9 mars 2021 klockan 14.30 får hon ett telefonsamtal från Köpenhamn från en av Martins vänner. Martins tillstånd är mycket kritiskt. Han hade inte velat kontakta henne för att inte oroa henne. Sex dagar senare dör han, 73 år gammal.

   Under de sista dagarna på sjukhuset var han hela tiden omgiven av någon eller några av sina danska vänner, den så kallade Bekymmergruppen. Han hade tur som avled i Köpenhamn. I Finland hade han inte kunnat dö omgiven av vänner på grund av coronarestriktionerna, men i Köpenhamn förhöll sig personalen avspänd. De tyckte det var bra att besökarna var så många, ju fler desto bättre, och de ställde in en extra säng så att den som var där på natten kunde få sova en stund. Mazzarella förebrår sig för att hon inte förstått hur sjuk brodern var och för att hon tagit honom för given.

   I boken lyser det igenom att Mazzarella inte tycker att brodern hade levt upp till sin fulla potential. Men hon inser också att det är få förunnat att ha så goda vänner som han hade. Det jag själv ser som Martins kanske största prestation är att ha skapat en så stark, uthållig lojalitet hos sina vänner.

   Mazzarella har svårt för sin brors liv i Thailand och för hans engagemang (också ekonomiskt) i flera för honom kära personer som bor där, Bank, Tui och derassläktingar. Men trotsdet förstårhon att delamed sig av Martins väninna Elins kloka ord: ”När han håller fast vid att Bank ända in i döden är den viktigaste personen i hans liv så får vi lov att släppa vår föreställning om att världen är som vi ser den.” Elin har rätt men jag är inte säker på att jag – storasyster – har kommit lika långt.

   Mazzarella har lånat titeln till sin bok avden amerikanska författaren Katie Roiphe. Hon har skrivit The Violet Hour: Great Writers at the End (2016) som handlar om kända författares liv och död. Mazzarella sörjer sin bror, och livet går vidare.

   Martin finns fortfarande, han har slutat upp med att dö, vi andra håller ännu på.

Petra Österman

Fotnot: Martin Schreck (1948–2021) var med och grundade Föreningen för sexuellt likaberättigande, Seta, 1974 och var dess ordförande 1974–75. Han flyttade till Danmark 1976.

m a n u s  40

Orm i paradiset
Sanna Tahvanainen: Vad gör fjärilar när det regnar? Schildts & Söderströms, 2022, 

Vad görfjärilarnärdet regnar?”... De tarskydd underlöv. Annars förstörs vingarna. Men Li tar inte skydd. Hon går in med hull och hår för den barbröstade Jack (fastän hon tycker att det är synd att sexet är så dåligt). Båda är konstnärer. Li spelar piano barfota, medan Jack målar skarvar, men inte på samma ort eller ens i sammaland. Men de harden kortavistelsen på ”Den lyckligaön” tillsammans.

   Ön är Källskär i den åländska ytterskärgården, dit Li kommer som stipendiat i egenskap av marinbiolog. Hon har sällskap av sin syster Karen som är läkare. Karen varnar henne för Jack. Enligt systern är han en psykopat. Det är att ta i, men en narcissist är han alldeles tydligt.

   Friheten hos Jack lockar Li, som  själv är beroende av yoga, lugnande medicineroch bettskena mot migrän och helst vill ha både mat och sömn. När Li slog sig ner på kökstrappan bredvid Jack kände hon en stark doft från honom. Det var en blandning av svett,  terpentin och cigariller Hon blundade och drog in doften. Tänkte att det var så frihet luktade.

   Jack var en man som struntade i att dölja sin kroppslukt, som målade fåglar och endast fåglar och tände cigarill efter cigarill utan en tanke på följderna.

   Jack var en man som struntade i att dölja sin kroppslukt, som målade fåglar och endast fåglar och tände cigarill efter cigarill utan en tanke på följderna.

   Symbolspråket i boken är bra, men den känns ytlig trots allt vatten. Romanen skildrar en osannolik relation mellan två osannolika personer. Jack verkar vara stormrik och hans rival Oliver är miljonär. Oliver bjuder aldrig på något egentligt motstånd eftersom han är döende. Li har heller inte hjärta att säga nej när Jack plötsligt friar, mitt i skogen på det åländska fastlandet.

   Efter Sanna Tahvanainens tredelade romansvit om berömda personer (drottning Victoria, Coco Chanel och Sylvia Plath) känns Vad gör fjärilar när det regnar? som en mellanbok i väntan på något större. Men naturligtvis kan jag inte släppa den förrän jag får veta hur det går, eller snarare hur det går som det går. Ormen finns ju redan där i början, ute på ön.

   Och visst är det underbart att läsa om den paradisiska ön med en Medelhavsträdgård en mörk och regnig julinatt i stan. Ett lite komiskt inslag är turistströmmarna på ön. Ingenstans är Li riktigt ensam, samtidigt som hon är ensammare än någonsin i tvåsamheten.

Petra Österman

m a n u s  40

Agneta von Essen på Tottiscenen under bokmässan i Helsingfors 2019.

Till minnet av Agneta von Essen

Vår högt uppskattade hedersmedlem Agneta von Essen avled efter att länge ha åkt in och ut på sjukhus. Vi minns Agneta som en fin människa som alltid ställde upp, hon var alltid glad och hjälpsam.
   Agneta har bott på olika ställen, men återvände till slut till kvarteret intill födelseplatsen på Tölögatan i Helsingfors. Hon studerade modersmål och franska och blev lärare. Senare övergick hon till skoladministrationen. Vid pensionen var hon chef för den svenska utbildningen i Helsingfors.
   Under alla år som Agneta har varit medlem i litteraturföreningen har hon också skrivit flitigt i Manus. I juni 2021 blev hon föreningens Månadens medlem.
   Vi minns hennes sista novell Grannosämja från Manus 38 där hon funderade över Corona-pandemin och dess följder i hennes liv: 
   ”Är förvånad över hur tvånget att hålla sig på avstånd, vara inne, undvika kontakter, bära ansiktsskydd kan kännas så irriterande. Visste inte att jag kunde vara så småaktig och oresonlig! Jag ertappar allt oftare mig själv i färd med att fördöma mina oskyldiga grannar som jag betraktar genom fönstret. Det är mänskor som jag aldrig talat med, inte känner eller vet något om. De råkar bara bo mitt emot över gården. Och jag, jag tittar noggrant på dem och kan bli så förbaskat arg!”

I våra minnen du lever.
I våra minnen finns du kvar.
I våra minnen finns din iver,
precis som du var.

Gerd-Peter Löcke

m a n u s  40

Mera uppgifter om Nylands litteraturförenings verksamhet 

och aktuella aktiviteter hittar du på vår hemsida 

nylitt.huset.fi

Anslut dig nu!