m a n u s

Nylands litteraturförening r.f.

m a n u s

Litterär tidskrift utgiven av Nylands litteraturförening r.f.

med stöd av Svenska Kulturfonden.

Tidskriften utkommer en gång om året.

Ansvarig utgivare: Ursula Vuorenlinna

Teknisk framställning: Johan Ulfvens

Teckning: Jannika Nylander

Hemsida: nylitt.webbhuset.fi

ISSN 1458-9389

Tryckt på miljövänligt papper

Oy tt-urex Ab

BORGÅ 2014

Kära läsare!

Detta är Nylands litteraturförenings årliga publikation som kommer ut lagom

till bokmässan i Helsingfors. Vi skriver poesi och prosa, långa texter och korta,

spänning och romantik och allt där emellan.

Vi hoppas att alla läsare ska hitta något intressant på vårt litterära byffé-

bord.

Hösten är alltid full av program. Nylands litteraturförening börjar sin höst

med att ordna Litterärt soppkalas på Bokkalaset i Ekenäs, lördagen den 4 ok-

tober kl 12–14. Vi deltar också i Emmaus boktravartävling med ett lag. Buss av-

går från Kiasma 8.30 och återfärden startar 17.45 från Ekenäs.

Nylitt är för andra året med om bokmässan i Helsingfors med egen monter.

Besök oss på adressen 6m82. Tre medlemmar läser egna texter och berättar

om sitt skrivande torsdagen den 23 oktober kl. 12–12.30 på Tottiscenen.

Veckoslutet 22–23 november ordnar vi skrivarkurs på Arkadia Internatio-

nal Bookshop med Stella Parland och Peter Sandström som ledare.

På Luciadagen lördagen den 13 december är det så dags för den årliga ny-

ländska författarmatinén tillsammans med Helsingfors Arbis. Utmärkt till-

fälle att köpa böcker för julklappssäcken när du har lyssnat på aktuella nyländ-

ska författare och minglat med andra litteraturintresserade. Välkommen

med!

Om du skriver för skrivbordslådan, kom med i Nylands litteraturförening. Vi

är till för just sådana som du. Gå in på nylitt.webbhuset.fi och anmäl dig där.

Medlemsavgiften är 20 euro.

Nylands litteraturförenings medlemmar kan också skriva i tidskriften Pre-

sens, som ges ut av Finlands svenska litteraturföreningar och kommer ut fyra

gånger i året med olika teman.

Premierade medlemmar under året: Tiina Borgstén har blivit fjärde i Van-

das Poetry Slam-tävling och trea i den svenskspråkiga delen av Lahtis Dikt-

maraton samt även trea i en illustrationstävling som Myyrmanni i Vanda hade

ordnat. Föreningen gratulerar.

Böcker utkomna under året: Barnromanen Det stora sjukhusäventyret/

Suuri sairaalaseikkailu av Ursula Vuorenlinna utkom i maj 2014 på eget förlag,

tryckeri Arkmedia i Vasa. Boken har illustrerats av Victor Bäck.

Ursula Vuorenlinna

m a n u s 32 (2014) | 3

Iris Backlund

Låt det vara den

Lysrören glider förbi och blir till andra. Nya klara, gamla vana. En sväng, ett

hugg, ett andetag.

Den nya sunda gröna ljusa. Låt det vara den.

Genom ljusen rycken svettsjukan tänjer ljuden måste kräkas kanske dö

helst bara gå.

Två röster, tre, den tredje bekant men på väg bort. Två, båda två vill och vill

när man inte kan. Låtsas sömn, nästan lyckas.

Det är inte den. Den nya sunda gröna ljusa. En amfiteater med rena bäddar

utmed kanterna. En pupill av kontrollpaneler med en klart men vänligt belyst

cirkel i mitten. Därinne är rösterna dämpade och dräkterna svalkande gröna.

Innerst inne inglasat hopp, rent. Om man måste bli bortförd ut i rymden, låt

det bli så.

Det är inte. Det blir inte så.

Det finns ingen ringklocka, inget snöre syns till. Vänder sig på sida, den

bättre men ingen är bra. Framför ligger f lickan som fick ett stop i huvudet på

sin adertonde födelsedag. Första gången här och det skulle vara just här. Har

lust att säga något, att det inte är så illa. Vill inte ljuga. Säger ingenting. Flickan drar in sina händer i lila angoraärmar, så liten så smal så första gången här.

Mittemot ligger den gamla tanten, en ny varje dag men de är alltid samma.

Allt vitt och orkeslöst, en löst uppstoppad säck av fjunigt hår. En len liten röst

som ingen hör. Personalen. Personalen.

De har inte tid. In kommer kvällens tredje fyllo, kanske fjärde. Han ligger i

korridoren och snarkar med munnen öppen mot rummet. Killen vid det gam-

la fula skrivbordet ringer efter skjuts åt honom. Honom har de redan kollat.

Fyllona ser alltid läkaren först, röntgas först. Nummer tre eller fyra kvicknar

till. Excuse me. Skötarna rör sig i den delen av rummet, det är alltför litet för att

kallas sal. Skötarna finns där och de hör. Genast får han sitt vatten och snarkar

igen.

I två timmar ropar den lilla lena fjuniga rösten på personal. En av de nya

som inte ännu vet kommer fram till henne. Förklarar att bilen för henne hem

till serviceboendet alldeles snart. Hon ger ringklockans snöre till den som för-

söker men inte kan ligga bekvämt. Nattskiftet kommer på jobb. Skjutsen be-

ställdes för sent och tanten kommer inte hem den här natten. Tanten ropar på

personal som aldrig kommer och berättar. Den som inte kan ligga bekvämt

4 | m a n u s 32 (2014)

försöker förklara. Hon lyssnar och kanske förstår, kanske inte. Tystnar en

stund. Personalen. Personalen. Den nya har blivit tillsagd och kommer inte på

nytt. Tanten är kissnödig.

Polisen för bort fyllot som talar engelska och antagligen ger fel adress. Tan-

ten försöker få grepp om sängkanten med sin gipsade arm. Foten dinglar ner

från den höga bädden. Den manliga skötaren närmar sig men inte för hennes

skull, tittar inte åt hennes håll. Tanten hänger över kanten. Den som inte kan

bli bekväm drar i snöret, ett summerljud skär genom rummet. Killen tittar

förvånat upp. Snöret har varit borta länge. Han frågar med tillkämpat lugn

vad det nu är. Tanten leds bort till toan och får en ny blöja, i stället för sin gamla och tunga. Den som inte kan ligga bekvämt får hjälp men allra sist, ska inte tro

att hon förtjänat det. Tänker inte ringa på nytt.

Hon har fått sitt smärtstillande och sina röntgenstrålar. Ett för lite, annat

för mycket. Efter midnatt får hon en säng i ett riktigt rum. Gammal säng i

gammalt rum. Men allt är nytt för henne, sängen är aldrig på samma ställe,

draperierna mellan sängarna alltid olika. Tvättstället naket eller överfullt med

sin enda f laska av rent. Men hon är där på allvar. Hon har ett nummer, bäd-

dens.

Tänker på att dra draperiet runt sängen men klarar inte av det. Trodde inte

att hon kan men sjunker ganska fort. Ligger still under ytan i en timme eller

två. Vaknar av ett ljud som kanske inte finns där. Det är så mörkt som det kan

vara på ett stort sjukhus. Någon rör sig förbi öppningen i draperiet. En kontur

av ett huvud. Hon vet inte varför men tänker att det är en man. Hans blick som

hon inte kan se vilar på henne. Dörren går så tyst att hon inte vet är det verk-

ligt. Hon blundar ner sig i sin sömngrop.

Öppnar ögonen mot morgonljuset, lampljuset för det är ännu mörkt ute.

Hennes blick faller på öppningen i draperiet. Ett mörkt huvud vilar på kudden

mittemot hennes. De är talande huvuden för varandra. Ansiktet därborta

vänds mot henne och kommer närmare i en gest av vänlig nyfikenhet. Ursäkta

att jag frågar men vad har du för fel? Hon berättar och han drar ihop ögon-

brynen. Shit. Hon frågar vad det är med honom. Sprang på en vägg, säger han.

Hon tycker det ser mer ut som sprang mot en knytnäve, men säger inte. Öpp-

ningen i draperiet blir större, draperiet försvinner och det finns ljus mellan

dem.

Senare vaknar hon till att det finns andra i rummet. En ännu ung kvinna

vid hennes sida. En inte längre så ung bredvid honom. Den unga pratar i sin

mobil. Säg inte till chefen att det hände på krogen. Den äldre berättar att hon

måste ligga i åtta veckor. Lårben läks långsamt. Hon som inte kan ligga be-

kvämt än vänder sig klumpigt och plågsamt på platsen som har ett nummer.

Genom den dagen och den nästa, de nästa, ligger han mittemot henne. Ta-

m a n u s 32 (2014) | 5

lande huvuden på sina kuddar. Hon somnar ifrån hans dåsande ansikte, vak-

nar till hans första blinkningar efter sömnen. Hur är det i dag? Bättre, lite bätt-

re. Så bra man kan vänta sig. Hur är det? Samtalen, timmarna, det dagliga pro-

grammet på avdelning K.

Först de talande huvudena, sedan den äldre tanten och så den unga. De

skrattar tillsammans åt halvpinsamma saker och tystnar när en skötare kom-

mer in i rummet. Utom när de trevligare kommer, de som genast vet vad man

skrattar åt och stämmer in.

På läkarronderna hör de varandras mest intima saker, låtsas som ingen-

ting. Filtrerar ut det man senare kan ta upp. Och det tas upp, upprepade gång-

er. Inte som att gräva i sår utan som att linda gasbinda över det onda varv efter

varv efter varv. Tills de alla ligger i samma paket, mjukt inpackade i det varma

och lena.

Ingen väntar sig det som sedan händer. Den långa läkaren med stora glas-

ögon, stora öron. Han berättar för den äldre tanten att man söker en ny plats

för henne. På vårdhemmet för de gamla. Där kan du vara resten av de åtta

veckorna. Om de nu alls släpper hem dig. Läkaren går ut men rösten hörs

ännu från korridoren. Vad är det för en operationssal, en skyddsarbetsplats?

De i rummet drar på munnen. Innan de märker att den äldre tanten nu är en

gammal tant. Hon gråter. En gammal kvinna har inget värde. Man borde dö

bort.

Det blir tyst i rummet, läkarronden går vidare. Den yngre kvinnan och den

som inte ligger bekvämt vet inte genast vad de ska säga. Det talande huvudet

mitt emot henne vänder sig mot tanten. Han är tjugotvå och vet. Det var inte

din tid än. Det är inte din tid. Tanten gråter men det blir glesare mellan snyft-

ningarna. Hon säger att det kanske går. Det måste gå. Går nog. De andra i rum-

met stämmer in i mantrat. Det går när man bestämmer sig. Du ska bestämma

dig. Jag bestämmer mig. Tanten torkar ögonen på ett hörn av sitt lakan. Snyter

näsan. De andra mumlar belåtet.

Knäpparna av ont går runt bland sängarna. Gömmer sig under men är

aldrig helt borta. Såren som man inte än kan se som ärr. Svullnaderna som inte

än har blivit till sår. Är det där bra? Ska du göra så där? Nej men jag gör det

ändå. De jämför sina olovliga vanor, rörelser, tankar. Hejar på varandra. Be-

römmer för de första stapplande stegen på egen hand till toan. Hejar på vägen

tillbaka. Hjälten bäddar ner sig i boet som hölls varmt under tre tunna täcken.

På kudden mittemot ett mörkt huvud som alltid vänder sig åt hennes håll.

En dag förs han bort och kommer alltför fort tillbaka. De förberedde ho-

nom för operation men det kom ett mera brådskande fall. Han ligger i sin säng

i sina gamla bandage och försöker hålla modet uppe. Resten av rummet spin-

ner sin kokong runt honom. Fyra dagar till håller det på så. Han får inte äta el-

6 | m a n u s 32 (2014)

ler dricka, förrän halv fyra då de kommer och berättar. Det blir inte i dag. Hel-

ler.

De talande huvudena håller i varandras röster till sena kvällen. Glider ur

varandras grepp när sömnen kommer och löser banden.

Så kommer den riktiga operationen. Han är länge borta, hela eftermidda-

gen och ännu in på kvällen. Man kan inte sova när han är där, säger den gamla

tanten. Då han kommer är det nya vita bandaget det första de ser. Han lyfter

handen i vädret som en mästare. Hela rummet hyllar.

Nästa dag kommer f lickvännen. Hon har varit här förr men den som inte

ligger helt bekvämt har inte varit på rummet just då. Hon och han har samma

frisyr. Det ser roligt ut, hon mittemot kommenterar. Jo vi har hört, säger han

med en ny blyghet i rösten. Han som inte är rädd för döden. Inte än. Han för-

svinner ur rummet och f lickan stänger dörren. De är länge borta, nästan till

kvällsmedicinerna. Han är på annat sätt när han kommer tillbaka. Inte helt

här i rummet numera.

En dag till och han är borta. Flickvännen bär väskan och jackan. De stiger

ut i korridoren i sina likadana frisyrer, han stänger dörren. Lämnar efter sig

sina ord och sina leenden, de svalnar alltför fort. Den gamla tanten säger att

hon var så söt, f lickan som vi hade i vårt rum. Tanten har svårt att förstå att det

var en pojke.

– Jag trodde att de var lesbiska, säger hon. Flera gånger.

Den som inte kan ligga bekvämt avhämtas till röntgen. Hinner inte ens

tänka: Låt det vara den. Det är det. Killen som hon sett skuffa andra i sina

sängar och rullstolar. Han är mörk och vacker som en amerikansk filmstjärna

från 50-talet. Hon har tur. Hans skift slutar snart men han hinner ännu föra

henne tillbaka. Musklerna sväller i ärmarna på den vita sjukhusskjortan.

Lysrören glider förbi, blir till andra. Nya klara, gamla vana.

u

m a n u s 32 (2014) | 7

Tiina Borgstén

I korgen

En hurtig och glad citron

rullar sig runt en så fräsch

bunt med dill.

De båda har sett solen och

känt vinden.

Laxens doft tar i näsan.

Han skryter med allt han

sett och hört, men menar

att Finska viken nog står

som nummer ett.

Var är potatisarna frågar

dillen?

Nämen det här är ju

galet, sägs när utlänningen

presenterar sig till

Monsieur Sauvignon Syrah.

Och det blir ett långt solo med

”La vie est une fète”.

Men när både rågbrödet,

grädden och potatisarna

är på sin plats,

då blir det en smörjd version

av ”Den blomstertid”.

Äntligen framme där

kocken tvättar och lagar.

Äkta mat har äkta smak!

Hennes blåbärsblåa drömmar

sitter i fingertopparna,

och hon njuter av att

duka och laga.

8 | m a n u s 32 (2014)

Allting är färdigt.

Det finns både sol, vatten och

vind på bordet.

Allting är äkta.

Både smaken och stämningen.

Var så god,

stig på och njut.

u

Inte som vi andra

Hon kom med säkra steg

i alltför stora gummistövlar

och stannade vid ett hörn

av skolgården och skrattade

högt för sig själv.

Hon presenterade sig artigt,

och neg för de andra i klassen.

Jag ska bli en känd smyck-artist,

meddelade hon glatt och utan tvekan.

Vid maten vägrade hon att äta,

och beställde meloner och

chokladf lakes, som aldrig kom.

På rasten gungade hon vilt

med tom mage och barfota.

På timmarna ville hon prata.

Dessa monologer handlade om

vattenpölar som var större än igår,

eller om pölar som totalt försvunnit

någonstans i rymden?

m a n u s 32 (2014) | 9

Desto tröttare blev läraren med tiden,

deltog eleverna i funderingarna

runt pölar och rymden,

glaskulor, diamantvatten och regnet

som änglarna skickat som hälsningar.

Hon var inte som andra.

Så kom dagen

som alla visste skulle komma,

och läraren gav upp.

Därefter fick f lickan lov och sitta tyst

och färglägga bilder dagarna långa.

Hennes sprattlande skratt

hördes ej mer runt i korridorerna.

Nej, hon var sur och arg, och

kastade svarta ord på andra!

Läraren förklarade att f lickan

inte var som vi andra.

Några dagar innan hon fick f lytta skola,

lyste hon som en speciell stjärna, som

fallit ner från rymden till scenen

där hon stod stadigt och sjöng solo

för första gången i sitt liv.

Och hon sjöng så,

att jag fick rosk i ögonen

och jag visste att jag kommer att

sakna henne stort.

u

10 | m a n u s 32 (2014)

Agneta von Essen

Kaos & Ordning

Vi fick e-post från vänner i Laos

den kom fram i ett bokstavligt kaos:

Gadda? Klattra? Och sang?

Roda kotten och klang?

Vi beslöt då ur spelet att dra oss.

Ur KAOS, ett sådant som ovan beskrivs, uppstår KOSMOS, detsamma som

ordning per definition. Så har i varje fall Ovidius för över tvåtusen år sedan

tänkt ut och låtit skriva ner:

Innan det fanns något land eller hav, någon himmel därovan,

tedde sig hela vår värld överallt ensartad, en massa,

formlös, förvirrad och rå. Man har kallat den massan för Kaos.

Därefter skisserar Ovidius djärvt upp hur Världsordnaren skapar jorden och

världsalltet, Kosmos. Mot slutet av den processen blev människan till (ur Ovi-

dius metamorfoser, Första boken):

Allordnaren kanske, som redan

skapat en bättre värld, drev fram hennes släkt ur ett himmelskt

frö, ty vår jord, nyskapad och nyss avsöndrad från etern,

kanske behöll några frön av den nära besläktade himlen.

Kaos blev Kosmos och Ordning rådde därefter i Världsalltet. I de femton

böckerna med sammelnamnet Metamorfoser skildrade Ovidius hur Ord-

ningen redan för tvåtusen år sedan emellanåt hotade att rämna, att upplösas i

sina fogar. Ofta ingrep Gudarna, inte sällan så att slutfasen närmade sig en

återgång till Ordningen.

Också Kaoset från Lagos som nådde oss genom etern kunde trasslas ut,

men utan att Gudarna blandade sig skeendet.

I den kaotiska begynnelsen fanns fisken – en gädda – och en dikt. Den är

en av de märkligaste dikterna i vårt land. Dikten skrev en naturvetare och san-

ningssökare som kanske nådde sin största ryktbarhet som poet med Gäddans

sång. Den ingår i diktsamlingen Isspegel från 1928. Den är skriven på poetens modersmål, finska. Man kan komma den nära genom att avnjuta den på fyra

vitt skilda sätt.

m a n u s 32 (2014) | 11

Först och främst i sin ursprungliga

Först (2008) publicerade Emelie

I Nya Argus 2–3/13 får man så en an-

uppenbarelse:

Enckell en översättning till svenska

nan översättning, en nytolkning av

av Aaro Hellaakoskis dikt om gäd-

dikten. Nu är det Lars Huldén som

dan:

svingar semiotikstaven:

Hauen laulu

Gäddans sång

När gäddan sjöng

Kosteasta kodostaan

Ur fuktiga djupet gäddan sig slunga’

Gäddan tog ur sjön ett språng

nous hauki puuhun laulamaan

Upp i trädet för att sjunga

Upp i trädet, sjöng en sång

kun puhki pilvien harmajain

när dagen redan trängde fram

just när genom molnets slöja

jo himersi päivän kajo

igenom skyarna

syntes dagens första glans

ja järvelle heräsi nauravain

och vågor väcktes under glam

och små vågor sig förnöja

lainehitten ajo

av morgonbyarna

i sin glitterdans

nous hauki kuusen latvukseen

till granens topp steg gäddan då

upp i granen gäddan smet

punaista käpyä purrakseen

för att den röda kotten nå

tog en kotte röd och bet

lie nähnyt kuullut haistanut

kanhända den vädrat hört eller sett

hade hört och sett och väntat

tai kävyn päästä maistanut

eller smakat i kottens essens

fick av kotten sig inpräntat

sen aamun kasteenkostean

den morgonens daggstänkta glans

hur underskön den morgon grydde

loiston sanomattoman

och outsägliga ljuvlighet

som daggpärlor i gräset sydde

kun aukoellen

då sitt gap

men när gapet

luista suutaan

uppbändande

sångredskapet

longotellen

och käkbensleder

fullt av tänder

leukaluutaan

vändande

öppnas sänder

niin villiin-raskaan

den drog en sång

det ur sig en psalm

se virren veti

så vildsint-tung

en tung och vild

että vaikeni

att fåglarna tystnade

helt väsensskild

linnut heti

med en gång

från fågelsången

kuin vetten paino

som under vattnens

som bryts av

ois tullut yli

tyngd de hamnat

som sänkt i hav

ja yksinäisyyden

och ensamhetens

i ensamhetens

kylmä syli.

köld dem famnat.

kalla grav.

Det är ursprunget, originalet. Sam-

Den här tolkningen finns i Emelie

tidigt är det diktens första uppenba-

Enckells vackra häfte ”Över språkets

relse som sedan gav upphov till de

gränser – en presentation av dikta-

tre följande semiotiska variationer-

ren Aaro Hellaakoski” (2008, eget

na.

förlag).

12 | m a n u s 32 (2014)

Båda tolkningarna är sköna att ta in. Det man först fäster sig vid är att de är så

olika, så fullständigt divergerande. Det finns inga orsaker alls att väga dem

emot varandra – tvärtom är det härligt att se dem som två olika själars person-

liga sätt att överföra det givna mästerverket till svenska.

I båda fallen sitter den nytillskurna språkdräkten som hand i handske.

Innan vi närmar oss Gäddans sång i sin konkretisering, bildhuggarversio-

nen, är det kanske viktigt att försöka greppa den som en intellektuell, kanske

till och med andlig företeelse, en insikt.

Det är diktens första gestalt efter Kaos, då de obegripliga stavelserna, or-

den och de i rymden utkastade till synes randomiserade bokstäverna äntligen

blev förståeliga, meningsbärande.

Tillbaka till den sista dikten i Aaro Hellaakoskis diktsamling från 1928

” Jääpeli ”, Hauen laulu.

Det är klart att den enastående dikten från första stund kittlade läsarna

med sitt okända formspråk, sina fräcka tankekrumsprång och med de undan-

f lyende fästpunkterna att hänga förståelsen vid.

Varför sjunger gäddan? Och i ett träd? Den röda kotten – vad betyder den?

Det är många som letat fingervisningar och förklaringar i dikten. Man är

rätt enig om att det är en hyllning till skönheten som ger gäddan den andliga

kraften att svinga sig upp i trädet. Skalden har själv berättat att ”dikten föddes

en augustinatt 1928 vid stranden av en insjö, som en syntes av en innehållsrik

och lycklig sommar, en ’somrarnas sommar ’. Den natten tvingades han några

gånger upp ur sin halvslummer för att, i skenet av ett stearinljus, ’anteckna

stroferna som surrade i huvudet’.” (Över språkets gränser, Emelie Enckell

s.112)

På nätet fångar jag Helsingfors stadsbiblioteks spalt med svar på frågor om

dikters tolkning (min översättning, E.E:s dikttolkning):

Dikten kom direkt ur det undermedvetna. Bilden av gäddan som slungar

sig upp i trädet och brister ut i en sång ”så vildsint-tung / att fåglarna tystnade

/ med en gång / som under vattnets tyngd de hamnat / och ensamhetens /

köld dem famnat” är ett hisnande självporträtt. Enligt Unto Kupiainen är det

upplevelsen av skönhet som lyfter gäddan ur djupet för att sjunga.

Den röda kotten som gäddan slungade sig upp i trädet för att bita i och som

ger inspiration, definierar Kupiainen som längtan. Längtan är ofta den konst-

närliga inspirationens källa. Innerst inne är Gäddans sång en erotisk dikt, an-

ser han.

Gäddans språng upp i trädtoppen är ett lyft mot evigheten. Hellaakoskis

gädda utför sitt heliga värv, drar sin psalm. En diktares kallelse har ett högt

pris, dikten slutar i ensamhetens kalla famn.

Gäddans sång är suggestiv även för ögat. Den grafiska utformningen är

m a n u s 32 (2014) | 13

modern, Emelie Enckell visar dikten som handskrift daterad 1928. Hellaa-

koski har ringat in beskrivningen av det öppna, vassa gapet som blivit en kort-

fattad fyrrading, två ord på första och andra raden, ett längre ord på de två sis-

ta raderna. En mindre font än resten av dikten och indragning från vänster-

kanten gör att man tycker sig höra sången strömma upp ur gäddans käft.

Är det den öppna gäddkäften i Gäddans sång som leder till att den över åt-

tio år efter sin publicering uppstår som ett konkret konstverk? Skulpturen i

aluminium och stål väger 49 ton och gäddan reser sig tretton meter hög utan-

för Musikhuset i Helsingfors. Skulptören som vann Musikhusets konsttävling

2010 heter Reijo Hukkanen och han jobbade med konstverket i över ett år.

Gäddan som klivit upp i trädet för att sjunga är med sitt vidöppna gap det

centrala blickfånget. Två höga torn som består av varsin kantställd f lygel lu-

tad mot en vedtrave växer upp ur sockeln.

Reijo Hukkanen fick idén till sin hittills största offentliga skulptur då han

hemma hos sig råkade fästa blicken vid en souvenir som han köpt i New York.

Den föreställde en upprätt stående val. Han var i färd med att leta upp en sin-

nebild för ett konstverk som skulle kunna resas invid det nya Musikhuset i

Helsingfors. Hellaakoskis dikt Gäddans sång hade han redan anammat som

inspirationskälla för sitt bidrag till skulpturtävlingen. Nu förstod han att gäd-

dan skulle slungas högt i trädet, stående och triumferat sjungande.

Han kallade sitt konstverk för Laulupuut (Sångträden) och det blev en lek-

full monumental skulptur. För alla som rör sig på den öppna platsen mellan

Kiasma och Musikhuset är den ett blickfång som är magiskt vibrerande. Un-

der loppet av ett dygn växlar uttrycken med ljusets föränderlighet och gäddan

visar upp nya linjer och nyanser var gång man närmar sig den.

Våra vänner kom hem i från Laos

redde ut det som verkat som kaos:

statybilden fann de på nätet

de frågade: hörs också lätet?

Snart till Gäddan med dem ska vi ta oss.

u

14 | m a n u s 32 (2014)

När språket växer

Det är härligt att lyssna på hur barn börjar tillägna sig det viktigaste verktyget

för kommunikation. Och då är det språket jag menar, utan det hade de sociala

medierna aldrig uppkommit.

Språket når fram till barnen utan att de märker det, det sker sent hos några,

tidigare hos andra. Men de allra f lesta lär sig att kommunicera med språket så

småningom.

Här kommer några glimtar av hur barn använder sig av talspråket innan de

helt och hållet lärt sig alla dess finesser.

Två systrar, kanske tre och fyra år gamla, grälade så smått om tygbitar som

blev över då mormor klippte ut det som skulle bli en silverglänsande nyårs-

jacka. Hon jobbade på mattan med mönstret lagt över tyget, fäst med knapp-

nålar. De skimrande tygbitarna var ju förskräckligt lockande och ungarna ville

båda åt de största bitarna. De jagade upp sig till stora bråket och så utbrast sto-

rasyster:

– Senkin suomenruottalainen!

Mormor hajade till.

– Var har du hört det där? Svaret kom omgående.

– Nå en Marja där var vi är på sköt säjer så.

Mormor undrade om f lickorna visste vad de finska orden betydde.

– Nå att man e dum på någo sätt.

Det var för f lera tiotals år sedan, när man inte ännu fått upp ögonen för

mobbning, åtminstone inte på dagis, och inte heller talade man om rasism.

Det här med barn och språk var något jag berörde i min bok Gul och blå

(2008) och här ett citat ur den:

”De första självlästa böckerna ger ordtillskott som man som vuxen blir

tvungen att retuschera… Erika minns själv hur länge hon både tänkte på och

uttalade ordet föreviga med tonvikten på nästsista stavelsen. Det blev en

obegriplighet, ett nonsensord. Tills hon hörde det uttalat med tonvikt på and-

ra stavelsen och hon insåg betydelsen, för evigt.

Erikas kusin, redan i barndomen en allslukande läsare, spelade med bra-

vur alla roller i Dumas roman De tre musketörerna. En av favoriterna var Dart-

gnagan som var en Gasknogare och hade en svuren fiende i Kardinalen Riceli-cu…

Men inte bara det skrivna ordet är svårtolkat för människobarn. Erikas lä-

sande kusin levde länge i tron att fönsterprydnaden som hängdes upp i juleti-

der i många fönster hette Bättre hems stjärna.”

Så minns jag två grabbar som lekte en häftig Polis- och Rövarelek. Den ena

m a n u s 32 (2014) | 15

bankade ursinnigt på den stängda garagedörren och hojtade med förställd

röst:

”Öppna i lagens namn – det är hos polisen.”

Slutligen ser jag framför mig ett gäng med småkillar med ögonen inställda

på glassköp som närmar sig min styvfar i trädgården:

”Tar du betalt för maskrosorna i år igen?”

Så svårt är det att lära sig behärska språket som kommunikationsmedel.

Också de pyttesmå orden bär fram viktiga betydelseskiftningar och kan vända

upp och ner på det man avser.

Man bara anar sig till hur mycket svårare barn som inte talar med en levan-

de person, utan handlöst slungar sina meningar ut i rymden, har att uppfatta

och bemästra sitt språk.

u

16 | m a n u s 32 (2014)

Ann-Marie Forsberg

Om tider

När vetenskapsmännen talar om jordens tillkomst bollar de med jättestora

siffror som miljoner eller miljarder år. Siffrorna är så enorma, så för en dilet-

tant som jag, blir de helt obegripligt stora. Redan definitionen på ett ljusår,

den sträcka som ljuset färdas i ett vakuum på en sekund, är för mig svår att

omfatta. Hastigheten är ca 30 0000 000 m/s. På ett år färdas ljuset alltså näs-

tan 9 461 miljoner kilometer. Hisnande tankar!

Mot denna bakgrund låter det säkert helt absurt att påstå att någon kunnat

skapa vår jord på några dagar. Så står det ju i bibeln. Jag har själv funderat

mycket på detta och tror mig faktiskt ha kommit på en förklaring! (Oj, då! Det

låter sannerligen inte anspråkslöst!) Men så här har jag tänkt:

En människas liv indelas i perioder av olika slag. Man kan tala om barn-

domstid, ungdomstid, medelålder och ålderdom. Varje tidsperiod omfattar

ett visst antal år. Utgående från detta vill jag försöka förklara begreppet ”dag” i

skapelseberättelsen. Jag använder både den engelska kung Jakobs bibeln och

den svenska Folkbibeln. I första Mosebokens första kapitel och vers fem står

det så här:

And God called the light Day, and the darkness he called Night. And the

evening and the morning were the first day.

Gud kallade ljuset för dag, och mörkret kallade han natt. Och det blev afton

och det blev morgon. Det var den första dagen.

I den svenska tolkningen skiljer sig inte de båda dagarna i texten från varan-

dra. Båda skrivs med liten bokstav. I den engelska versionen skrivs ljusets dag

med ett D i början. Detta för att markera en dag och en tid av ljus före solens

tillkomst. För mig framstår denna tid som en skapelseperiod vars längd inte är

känd. Den följs också av en period av mörker ”Night” som tyder på en period

av vila. När solen sedan tar form inrutas tiden i de för oss så välbekanta åren

och månaderna. (Om detta i I Mos 1:14–19.)

Eftersom jag varken förstår hebreiska eller varit tillräckligt aktiv för att

kontakta någon som är mera kunnig i tolkningen av bibelns urtext, kan jag

fritt fundera lite till: kunde dagen, den som kallas ”the first day” eller ”den

m a n u s 32 (2014) | 17

första dagen” också skrivas med D i början? Likaså de andra sex skapelse-

dagarna. Då skulle man tydligt skilja på våra dagar och Guds Dagar.

Lite intressant för mig är också definitionen av dag. Till dagen hör aftonen

och den kommande morgonen, i den ordningen, inte börjande med morgon,

som följs av dag och afton. Enligt den logiken skulle Guds Dag = dagperiod +

afton + nästa morgon. Natten är en tid då Gud inte verkar.

Detta påstående finner man belägg för i Nya testamentet där Jesus säger:

”Så länge det är dag måste vi göra hans gärningar som har sänt mig. Natten

kommer då ingen kan arbeta.” (Joh 9:4, enl. Folkbibeln) I den därpå följande

versen definierar Jesus vad dagen är: ”När jag är i världen, är jag världens ljus.”

Är det då så, att Jesu verksamma tid är dagen med D?

För mig, som är pensionerad sedan många år, känns Jesu ord mycket na-

turliga. Min tid som lärare kunde ju kallas ”en arbetsdag”. Efter pensionering-

en blev det en tid av overksamhet och återhämtning = en afton, så följde en

längre sjukdomstid = en natt och nu känns tillvaron som en morgon med nya

möjligheter. Låter det här för banalt och enkelt? Kanske, men det är en förkla-

ring.

Gud är, enligt bibeln, inte beroende av solåret. Redan aposteln Petrus hade

förstått detta. I sitt andra brev skriver han:

Men glöm inte detta mina älskade, att en dag för Herren är som tusen år och

tusen år är som en dag.” (II Petr 3:8)

Jag uppfattar uttalandet på så sätt att Guds tidsbegrepp är någonting helt an-

nat än våra dagar och år. Kanske det just är fråga om perioder som innehåller x

antal mänskliga år. På många ställen i bibeln talas det om tider och stunder

utan exakt tidsangivelse.

När jag funderar på allt detta, blir skapelseberättelsen i mitt tycke både lo-

gisk och möjlig. Kanske här finns något som är värt att grubbla på!

(När jag läser igenom min text känns den som en liten predikan. Låt gå för

det! Den må vara en liten predikan. Innehållet får ju var och en bekräfta eller

förneka efter eget tycke.)

u

18 | m a n u s 32 (2014)

Christine Grandell

Bastubranden

Eva satte sig i trädgårdsstolen och vände ansiktet mot solen. En ensam fågel

kvittrade i äppelträdet och dansystra citronfjärilar virvlade omkring. Sönda-

gens frid låg över trädgården. Fjolårsgräs och fröställningar stod bruna och

ståndaktiga. Scillorna bildade öar i gräsmattan och vårlöken stack upp litet

varstans.

I morgon, tänkte Eva, ska jag städa och kratta, samla löv och nedfallna kvis-

tar och lägga dem i komposten och mylla blomrabatterna. Men idag ska jag

njuta av sysslolösheten och friden. Kan det bli bättre, tänkte hon och tog en

klunk ur kaffemuggen. Hon brukade dagdrömma, sitta för sig själv och hitta

på den ena historien efter den andra. Hon lutade sig bakåt och blundade.

I samma ögonblick spred sig ett ilsket, smattrande oljud över nejden. Me-

sen i äppelträdet lyfte och sköt iväg som en pil in mot skogen. Blåröken steg

upp bakom grannens granhäck och följdes av ett hackigt motorhostande. Så

blev det tyst. Efter en salva väloljade svordomar startade oljudet igen. Ett hög-

ljutt pinande knatter. Hon steg upp och hötte med knytnäven. Men grannen

såg henne inte, han var på väg med gräsklipparen över åkern. Friden var för-

störd.

Hon vankade av och an över stuggolvet. Samma oväsen skulle upprepas

veckoslut efter veckoslut sommaren igenom, det visste hon. Grannen hade

bestämt sig för att anlägga en gräsmatta på ett par åkerplättar och trodde att

gräsklipparen var det rätta verktyget. Senaste sommar hade hon talat med ho-

nom, bett honom att freda söndagarna men tydligen brydde han sig inte om

vad hon tyckte. Nu låg en ny sommar framför henne och tanken på gräsklip-

pare och trimmers gjorde henne rasande.

Ett par timmar senare stod hon i skogsdungen bakom huset försedd med

en yxa. Hon formligen sjöd av ilsken energi, hon drog på sig ett par grova

handskar, greppade yxskaftet och gick an på en stor videbuske. Hon arbetade

systematiskt, högg ner alla låga buskar utan urskillning. Små granar och en-

buskar fick sätta livet till. Fridlysta eller inte, tänkte hon, de ska bort. Hon job-

bade några timmar. Då lade hon yxan ifrån sig och samlade ihop det hon av-

verkat. Det blev en ansenlig hög. Armarna värkte och händerna var fulla av

blåsor, ryggen kändes som en avbruten ruska och fötterna i de vintermurkna

gummistövlarna var våta av fukt. Nu skall det smaka med ett bastubad, tänkte

hon och såg på klockan. Det var sent, men tvätta sig måste hon. Då hon satt på

m a n u s 32 (2014) | 19

huk och tände eld under bastuugnen kom hon ihåg grannens ilskna kom-

mentar.

– Skaffa dig en elektrisk ugn, du pyr ju ner hela grannskapet med röken.

Elden tog fart och knäppte glatt bland granveden. Hon gick ut på bastu-

trappan och såg röken stiga upp ur skorstenen och föras av vinden över gran-

häcken till grannen. Hon nickade och smålog.

Följande morgon vaknade hon av fågelkvitter. Hon vände sig mödosamt i

sängen. Kroppen var mörbultad och det värkte i varje lem. Efter kaffet och

några gymnastiska övningar kändes det bättre. Genom fönstret kunde hon se

skogsdungen, det såg prydligt ut när allt sly var borta. Hon måste bara få bort

högen med det hon avverkat. Men det fick bli till senare. Nu skulle hon skriva

och försöka få ett slut på sin halvfärdiga roman. Under fågelbrädet samlades

fåglar och pickade i sig nedfallna solrosfrön. Vilken idyll, tänkte hon, och kän-

de inspirationen komma. Hon öppnade fönstren, andades in den solfyllda

luften och satte sig vid datorn.

Hon hade knappt hunnit skriva en mening när det hände. Denna gång var

det en motorsåg som drogs igång. Grannen skulle stycka den stora granen

som stormen hade vräkt omkull för en månad sedan. Motorsågens bett träng-

de med ett klagande ljud in i den tjocka stammen, motorsurret ökade och bet-

tet sjöng. Detta var värre än gräsklipparens knatter. Hon stängde fönstret och

datorn. Där får jag betalt för gårdagens basturök, tänkte hon och knöt nävar-

na, bäst att börja med trädgården.

Hon låg på knä och grävde i jorden med trädgårdsspaden, slet och rev i

maskrosornas rötter, rensade ogräs och klippte gamla fröställningar. Hon

krattade löv och kvistar, plockade nedfallna tallkottar och lade allt i skottkär-

ran. Intill granhäcken byggde hon upp en hög av det hon avverkat föregående

kväll. Viden underst, sedan barrträd, torra kvistar och enbuskarna. Över allt

detta tömde hon skottkärrans innehåll. Här kan det gott ligga, mumlade hon,

nu ska det smaka med en tupplur.

Hon låg på sängen och lyssnade på motorsågen och hörde hur vinden

klampade över plåttaket. Med ens visste hon vad hon skulle göra. Hon steg

upp, drog på sig vindtygsjackan, de gamla gummistövlarna och handskarna

och gick till vedboden. En stund senare stod hon vid rishögen. Äppelträdet

böjde sig allt djupare och blåsten puffade henne i ryggen. Hastigt skruvade

hon av locket på dunken hon burit med sig. Hon hällde innehållet över ris-

högen och tömde den sista skvätten på de understa grenarna. När nästa vind-

pust kom böjde hon sig ner och satte en brinnande tändsticka vid foten av

rishögen. Puff. Hon ryggade bakåt då elden tog fart. Svart, tjock rök vällde

upp, virvlade runt och trängde genom granhäcken, lyfte och f lög för att slå ner

på andra sidan. Hon klädde av sig gummistövlarna och slängde dem i brasan.

20 | m a n u s 32 (2014)

En frän lukt stack i näsan. Små eldf lugor f lög omkring när enriset antändes.

Röken slog henne i ansiktet, vände om och fördes av vinden ut över grannens

nyklippta gräsmatta.

– Där får du så du tiger, skrek hon och hötte med näven.

Det blev tyst. Motorsågen slutade brumma. Med snabba steg sprang hon

in i stugan och låste dörren. Genom fönstret kunde hon inte se vad som hände

vid rishögen, bara röken som bolmade upp bakom bastun. När hon såg gran-

nen komma springande med höjda knytnävar drog hon ner rullgardinen. Ut-

mattad men nöjd kastade hon sig på sängen. Kanske han nu förstår att han

inte bor ensam här, tänkte hon, kanske han nu fått sig en läxa.

Hon vaknade av ett bultande ljud och det dröjde en stund innan hon för-

stod att någon bankade på dörren. Hon hörde ett avlägset tjut närma sig. En

ambulans? Hade någon av grannarna blivit sjuk? Det var först när brandbilen

körde in på gården som hon förstod att det var henne det gällde.

Hon tittade ut genom fönstret och såg bastun stå i ljusan låga.

u

m a n u s 32 (2014) | 21

Gitta Hallakorpi

Ramaskriet

Där kommer hon igen. Jag sitter här uppe på min sten och glor. Det är maj nu.

Det är då hon brukar komma. Jag känner igen hennes iver. Det är nu allt börjar

igen.

Hon sätter genast igång. Böjer sig ner, samlar ihop kvistar och pinnar. Drar

och släpar på grova grenar och hoptvinnat trassel av nedfallna bitar från träd,

murknad bark och utväxter. Hon är ihärdig. Min känsla av igenkännandets

glädje går småningom över i något som liknar – medlidande?

Varför gör hon det här, år efter år? När det ändå inte ...

Hon samlar och samlar på sina kvistar.

Jag iakttar henne. Hon går metodiskt fram. Hon börjar alltid här. Nära mig

och min sten. Första gången jag såg henne, för snart tjugo år sen, oj vad tiden

f lyger iväg, de gamla ägarna var nästan aldrig här, gav jag till ett litet varnings-

rop, ka-ka, ka-ka. Kom inte för nära! Hon hoppade till, hon hade kanske inte

ens sett mig. Men så fortsatte hon lugnt, böjde sig ner, upp, ner, upp. Samlade.

Hon letar efter material över ett stort område.

Nu känner jag förväntan när hon kommer, ska det äntligen lyckas för hen-

ne?

Vi har vant oss vid varandra. Vi har byggt upp vårt förtroende under många

långa majmånader, år efter år. Nu tar hon sig fram till buskarna närmast vat-

tenbrynet, står där en stund och betraktar mig.

”Du är här redan. På din sten. Fin mossa du har hittat.” Hon kisar mot solen.

”Visste du att din klarvita dräkt sitter perfekt mot mossan kring dig”? Hon

funderar en stund. ”Just nu lyser mossan som en smaragd. Men smaragder vet

du kanske inget om.”

Hon går tillbaka till sina pinnar, kvistar och högar, medan jag fortsätter

ruva, stilla.

Hennes tilltag saknar logik, märker jag. Ibland trampar hon på mycket ut-

märkta kvistar, enligt min mening, så det krasar. Så föser hon undan dem med

hjälp av en lång stake som verkar ha något som ser ut som klor i långa rader. De

sticker ut nederst på staken. Den använder hon för att kratsa ihop högar av

kvistar och löv, som hon föser in i håligheter i marken. Jag undrar just varför.

Ibland sätter hon sig ner och suckar djupt. Stirrar en stund ut mot den glitt-

rande fjärden.

Funderar hon på var hon ska ha boet?

22 | m a n u s 32 (2014)

Vi har ju i åratal redan valt den här lilla viken, och just den här stenen, för

att den inte är utsatt för vare sig häftiga nordanvindar eller alltför stekande sol.

Och så har vi vår koloni. Vi är ju sociala. När vi samfällt jagar kråkor och rov-

fåglar på f lykten har vi ibland kallat oss luftskyddet.

Saknar hon sin koloni? Känner hon sig ensam?

Jag har också funderat på det här med överblick. Det är faktiskt inte så en-

kelt för henne. För oss, min make och mig, är det självklart. Vi f lyger helt en-

kelt omkring och spanar. Tar in omgivningen. Ser var vågorna svallar in över

alltför lågt liggande stenar. Märker ut var hotbilderna finns, var vi hittar

skydd, var våra fiender rör sig. Kollar närmaste matställe och bästa övnings-

ställe för våra nykläckta. Men nog är det lite besvärligt för henne att få över-

blick. Med de spretande extremiteter hon bär på båda sidor om kroppen. Som

smala pinnar. Fast de är långa saknar de fjäderskrud. Inte kan de bära henne i

luften som våra starka vingar. Så mycket hon går miste om – de hisnande luft-

färderna och våra halsbrytande dykningar genom den gnistrande blå himlen.

Och glidf lygandets salighet.

Jag skulle nog inte vilja vara hon.

Senast min make kom för att avlösa mig, vi turas ju om i redet, tog jag mig

en f lygtur för att kolla hur hon riktigt tänker. Bevare mig väl. Utspridda lite här

och där såg jag hennes högar. På de mest olämpliga ställen. Och så slarviga de

var. Otäta. Glesa. Saknade totalt balans och harmoni. De kunde när som helst

blåsa bort. Hon borde använda mera mossa och löv som bindemedel. Vad allt

kunde inte jag lära henne!

Nu övermannas jag igen av det där medlidandet. Nog fattar hon lite trögt.

Efter alla dessa år!

Lite senare ser jag att hon har kommit på andra tankar. För nu har hon fått

tag på en sorts rörlig manick och börjat transportera de enskilda högarna till

ett och samma ställe. Högen blir enorm, lägger jag märke till. Hon måtte tro

att hon får en stor kull mastodontiska ungar med tanke på det jätterede hon

verkar vilja bygga sig.

Få se hur det ska gå, det här året. Det ser inte bra ut. Formen är helt fel. Hög

och bräcklig.

Den här eftermiddagen dåsar jag stilla på min sten och väcks av min makes

varningsrop. Många gälla kija-kija-rop i följd, åtföljda av hela kolonins kija

och keck, keck! Jag lyfter förskräckt på huvudet.

Där kommer han, hennes make. Han närmar sig långsamt hennes enorma

näste. Står en stund och stirrar på det. Gör en lov runt det. Tittar upp mot him-

len. Väger för och emot, verkar det. Petar lite i hennes hög av kvistar, grenar

och pinnar. Några torra löv faller ut från håligheterna. Han lyfter en av sina ex-

tremiteter upp i luften, som på prov, och tycks lyssna av något. Vinden?

m a n u s 32 (2014) | 23

Jag håller andan. Ska det duga? Ska de äntligen lyckas?

En snabb sidoblick visar att hon kommer gående och ställer sig bakom ho-

nom. Jag känner hennes förväntan.

Så böjer han sig ner. Strax därpå hörs ett knaster. Det sprakar till och höga

slingor av rödgul eld fattar tag i hennes bygge.

Jag och hela min koloni upphäver ett samfällt ramaskri när vi ser hur elds-

lågorna i triumf f lammar upp mot den bleknande skyn.

u

24 | m a n u s 32 (2014)

Eivor Holm

Faster Märta

Sofia tänkte på sin faster Märta som var gammal och krasslig. Borde hon gå

och hälsa på henne? Hon hade nyligen f lyttat till ett servicehem i Bortre Tölö.

Hon kunde förstås gå via blomkiosken och köpa en bukett tulpaner. Det skulle

kanske pigga upp henne. Vädret var gråtrist och det snöslaskade. Riktigt gum-

mistövelväder. Tänk att våren är så sen i år, tänkte Sofia. Men skulle hennes

faster uppskatta tulpaner? Hon brukade alltid vara så missnöjd och klaga på

det ena och det andra.

Det var precis som hon hade tänkt sig. Så fort hon kom in genom dörren

såg hon Märtas ogillande blickar.

– Jag har varit så ensam här hela veckan. Ingen har varit här. Så här är det att

bli gammal.

Sofia räckte fram tulpanbuketten.

– Och vad ska jag göra med de där, här finns inte en enda vas att sätta blom-

mor i.

Nå, sa Sofia, det ordnar sig och gick och hämtade en vas från servicehem-

mets kök.

– Här är odrägligt, fortsatte faster Märta. Jag borde nog få komma till ett

annat hem. Jag har blivit så darrhänt på sistone och tappar saker. Det är svårt

att få upp något från golvet, när man sitter i rullstol. Senast tappade jag Husis

och måste trycka på knappen där vid sängen för att någon skulle komma och

hjälpa mig att få upp tidningen.

– Man vill ju i alla fall hålla sig ajour med vad som händer ute i samhället,

trots att man är isolerad från allting. Stup i kvarten måste jag trycka på alarm-

knappen, jag behöver ju så mycket hjälp. De blir säkert nervösa på mig, men

det är ju deras jobb. Så får man väl tänka.

Sofia lade märke till en bunt veckotidningar som låg på bordet, bl.a. Hem-

mets Veckotidning och Svensk Damtidning. En bild av kronprinsessan Victo-

ria med Estelle prydde omslaget på en av tidningarna.

– Har du läst vad de skriver om Victoria, frågade Sofia för att leda tankarna

till något annat.

– Är hon inte söt, lilla Estelle?

– Inte bryr jag mig så mycket om de där kungligheterna, sa fastern och

snörpte med munnen.

– Sysslolösheten är värst. Va ska man hitta på och göra på det här stället?

m a n u s 32 (2014) | 25

– Men du kan ju lösa korsord, Husis korsord, menar jag. Det gjorde du ju

alltid förr.

– Jo det gjorde jag, men jag har tappat lusten för korsord.

Om det ändå fanns t.ex. en bridgeklubb här så att man fick spela kort och

få lite spänning i livet. Jag saknar så bridgeklubben på Arbetets Vänner. Det

var någonting att se fram emot varje vecka. Ibland försöker jag rulla ut mig i

korridoren för att se mig omkring. Men vad ser jag? Där sitter åldringar i rull-

stolar, som halvsover eller pratar för sig själva eller f linar på det där fåniga sät-

tet. Inte har man något sällskap av dem precis. Det är som på en mentalavdel-

ning.

– Har du försökt lösa korsordet i Husis?

– Det är bra för minnet, så sägs det.

– Men maten är väl bra här, inf lickade Sofia. Har du haft matlust?

– Nej, aptiten är det si och så med. I torsdags var det utvattnad ärtsoppa och

till efterrätt pannkaka med jordgubbssylt. Nå, pannkakan var lite bättre. Men

ärtsoppan, usch! Jag kom att tänka på ärtsoppan i Väinö Linnas Okänd soldat

där en av soldaterna säger: Kas, kas siellä herne etsii kaveria!

– Har du kunnat sova här då, frågade Sofia. Här är just ingen trafik i omgiv-

ningen. Hemmet ligger ju långt från Mannerheimvägen.

– Jo, sa faster Märta. Men nattsköterskan kommer och går här, tittar in till

en och av någon anledning vaknar jag då när hon kommer. Sen är det svårt att

få tag på sömnen på nytt. Det är lite störande. Hon suckade djupt och såg li-

dande ut.

Kanske du skulle gå och lägga sig, du ser lite trött ut, sa Sofia, medan hon

tänkte för sig själv: Här stannar jag inte längre än vad som är nödvändigt.

Gnällkäringen får sitta och klaga för sig själv eller för tapeterna bäst hon vill.

Jag måste gå nu, sa hon till fastern. Sköt om dig och det blir nog bra ännu. Man

får allt lov att vänja sig vid att bo på servicehem.

– Ja, jag kan inte hjälpa att jag är på så dåligt humör. Du får ursäkta mig.

Men tack i alla fall för blommorna.

En vecka senare

Ja, inte är det så lätt att bli gammal och inte kunna ta hand om sig själv, tänkte

Sofia. Blir jag då också som faster Märta? Lika hemsk och tvär mot andra

människor.

Efter en vecka gjorde Sofia ett nytt besök hos sin faster. Sofia blev helt över-

raskad när hon såg henne. Fastern var som en omvänd hand. Hon lyste upp

när Sofia kom in i hennes rum.

– Du hade rätt när du sa att man måste vänja sig vid att bo på den här sor-

tens ställe.

26 | m a n u s 32 (2014)

– Titta här vad jag har fått, sa hon och visade upp en ”gripklo”. Med den här

kan jag behändigt ta upp saker från golvet, som t.ex. Husis. Det är ett utmärkt

hjälpmedel. Sådana här har ju också städarna i parkerna. Det är en praktisk

grej, faktiskt.

Hon viftade med sin gripklo som om hon med den dirigerade en osynlig

orkester. Och är det någon som är elak mot mig, så kan jag knipa den skyldiga i

baken med den här, sa fastern och såg skälmsk ut.

– Och vet du någonting? I onsdags fick jag fara med två vårdare till Stock-

manns. Det finns en sådan möjlighet här. Jag fick själv önska vad jag ville göra.

Vi åkte direkt till avdelningen för damkläder. Du ska tro att det var uppiggan-

de. När jag bodde hemma kunde jag inte ta mig någonstans, allra minst till

Stockmanns.

– Jag kände mig som ung på nytt när jag fick se på kläder och nypa i dem.

Känna på kvaliteten liksom. Jag har ju alltid varit tokig i kläder. När jag ännu

var på jobb gick ju halva lönen till klädinköp. Men med en sådan här oformlig

kropp kan jag inte få på mig vad som helst. Men jag köpte i alla fall tre jumprar

i olika färger. Det kändes så härligt, ska du veta.

Efter klädköpet åkte vi alla tre upp till sjunde våningen i Stockmann och

där drack vi kaffe och den ena av vårdarna beställde ett glas Baileys åt mig, du

vet den där gräddlikören. Vårdarna drack bara kaffe. De kunde ju inte dricka

alkohol, eftersom de var på jobb. Det var ganska mycket folk där just då, efter-

som det var lunchdags. Det var intressant att följa med vad som hände där.

Det är roligt att tjuvlyssna på vad folk säger. Intill oss hade en ung mamma

med sitt barn slagit sig ner. Det var en pojke som ville äta pizza. Men när piz-

zan var serverad, ville han ändå inte ha den. Mamma trugade och trugade. Jag

tycker inte om de svarta, det som är där, sa pojken. Det är oliver, sa mamman

och det slutade med att mamman själv fick äta pizzan. Sådana kinkiga ungar

det finns nuförtiden. Det är länge sen man själv hade småbarnsproblem. Tack

och lov för det.

– Jag har fått veta att varje onsdag tar de mig med på en tur in till centrum.

Det kommer att vara veckans höjdpunkt, något som man kan se fram emot.

Det är kanske inte alls så trist att bo på ett servicehem. Faster Märta var så upp-

fylld av allt som hade hänt henne. Sofia satt snällt och lyssnade.

– Så bra att du har kommit på andra tankar, sa Sofia till sist och reste sig för

att gå. Fortfarande var hon lite misstänksam. Hur länge kommer hon att vara

nöjd med sin tillvaro?

u

m a n u s 32 (2014) | 27

Minkki Huldén

Det är inte fullmånen

Det är inte fullmånen,

det är Du,

som gör mig sömnlös i natt

som om kroppen ville vaka

på nytt och om igen

varje år

vaka den sista natten

vid Din sida

vaka

till den tystnadens fullhet

som intog världen

när din andning

uteblev

u

28 | m a n u s 32 (2014)

Och jag sjöng kanske fel sånger

men jag kunde inte

låta Dig gå

ensam

in i det okända

så långt det var möjligt

följde jag Dig

min sång i Din hand

u

m a n u s 32 (2014) | 29

Dansande hästar i svart och vitt

Till de roligaste minnen jag har av min far hör stunderna vid schackbrädet

med hästar som galopperade elegant och oberäkneligt likt lippizaner, drott-

ningen som var kungens starkaste försvar, de modiga bönderna som gick i

främsta ledet, löparna som likt pionjärer smög sig in i fiendens läger så att

man lyckades göra kungen schackmatt i tre drag. Ååh! Och tornen, strategiskt

i hörnen, så suveräna då man kom åt att göra en rockad. Men hästarna var

mina favoriter, inte bara för de annorlunda stegen, nästan som att sitta i sadeln

på en salsadansande lippizan, utan också för att de är snidade på det vänligas-

te sätt för att greppas av en barnhand.

Min far var färgblind, att han kallade pjäserna svarta och vita tog jag därför

med en klackspark. Svarta, ja. Som farmors stämda Blüthnerpiano. (Hon

hade ett annat också, ett med träram och sjungande tangenter med okända

intervaller, lika fängslande som Brahms profil i pärlemorintarsia). Men vita,

som tangenterna av elfenben? Gula, tyckte jag, trävita är vuxenordet. Och allt

som gällde trä och virke var jobbigt för mig. Åh, dessa brädlappar som alla såg

likadana ut, och så skulle man kunna säga att den där, det är furu, och det där

är grane, ale, björk, ek ... Far var kanske inte den störste bland barnpedagoger,

vågar jag nästan säga.

Far talade dessutom jämt om sina affärskontakter som jag hade mindre än

föga intresse eller förståelse för. Han var en naturmänniska med expertis på

virke, enkannerligen björk, virkesexport var hans yrke. Barnbarn till en sjö-

kapten från Visby var han också, och vistades alltid i skärgården om somrar-

na.

Och han älskade det Äckligaste – att äta smörkulor framför ögonen på mig,

som var ett typiskt tanigt och blekt efterkrigsbarn på ständig gödkur med

hjälp av extra fettransoner. Pedagogiskt, hm. Men uppsåtet var säkert vackert,

vill jag tro. Och att rulla smörkulor mellan två räff lade träspadar var ju lite

spännande, de ville aldrig bli runda då jag försökte rulla dem.

Då var det bra mycket roligare med hobbelbobbel! Att knäcka ett ägg utan

att gulan skadades, att skilja gulan från vitan – redan det var ett äventyr i sig.

Sedan tillsattes socker och så satte man igång att vispa (aldrig med en silver-

gaffel, silver svartnar och ger en äcklig bismak ) nästan intill handförlamning,

kändes det som. Sockret skulle smälta helt så man inte såg de gråaktiga kor-

nen, visp, visp ... Hobbelbobbeln skulle vara tjock och vitglänsande innan den

fick ätas. Då kändes den luftig och skön, världens namigaste gota (smarrigaste

godis, säger man kanske idag).

Om det fanns apelsiner pressades saften ur en halv därtill och blandades i

hobbelbobbeln, som då tyvärr förlorade lite av sin luftighet. Så sköttes på den

30 | m a n u s 32 (2014)

tid det begav sig den återkommande vinteranemin och aptitlösheten. Mycket

senare lärde jag mig att byta ut apelsinsaften mot en skvätt konjak, men

egentligen smakar originalet, bara ägg och socker, allra bäst. Om det är till-

räckligt välvispat, alltså.

Hobbelbobbeln fick senare ett korollarium – hemgjord marsipan. Äggvi-

torna skulle tas till vara, och det gick tydligen bra att blanda dem med socker

och mandel. Det var en alltför komplicerad process för mig, som bara fick

spritsa fram den skållade mandeln ur sitt skal innan den kördes i en handve-

vad mandelkvarn. Stora människors jobb var det, alltför arbetsdrygt för barn.

Kanske var det också för ”henne” en metod för att finna vägen till oss barn, att

ha en gemensam programpunkt. ”Hon” var pappas nya kvinna, och det var

inte alldeles enkelt att lära sig förhålla sig till henne. På den tiden var nämligen

skilsmässor ovanliga och skapade starka sociala klyftor. Mycket att processa

och ingen hjälp i det fick man då, när föräldrarnas aggressioner ven som kor-

sade klingor över barnens huvud.

Kanske började det först här, för mig, livet bakom glasväggen. Om inte vid

hemkomsten efter krigsbarnsåret. Känslan av ständigt utanförskap, det över-

givna barnets skyddande pansar – alltjämt levande är den, även om den nu-

mera är grafentunn. Och ur den spirar ord. Mitt farsarv – kärleken till siffror,

mitt morsarv – kärleken till ord. Ändå vet jag att också far skrev, han kunde

skicka telex till sina affärsvänner på vers och kallades därför ”Runeberg”. När

han skrev för hand, med den högra, den med de konstigt böjda fingrarna med

ståltråd i efter mötet med en granatskärva under kriget, då skrev han hastigt

och textade alltid med stora bokstäver. Det var kanske ett sätt att förvissa sig

om att inte kunna bli felläst, engelsk och svensk skrivstil skiljer ju sig mycket

från varandra. Orsakerna tänkte jag ändå aldrig på när jag såg honom forma

orden i tunnaste blyerts eller med det kungsblå bläcket ur den fina reservoar-

pennan med evighetsgaranti. Alltid Parker, skulle det vara.

Och siffrorna? Snabbmetoder för multiplikation av vissa tal, sifferglädje,

huvudräkningslekar, känslan för att tal är prima. Primtal! Som att just idag fyl-

la primtal fram- och baklänges. Sjuttioett, säger ålderstilläggen framlänges,

sjutton säger själen baklänges. Inte helt som då i tiderna, inkrökt sjutton, kan-

ske mera full i sjutton, när ungdomens skuggor och rädsla inför livet fått vika.

Idag vet jag ju att ”livet är inte det värsta man har” *) – och, mina vänner – ”om

lidt är kaffen klar”. Dags att vispa hobbelbobbeln!

u

*) refräng ur den danska visan Svantes lykkelige dag

m a n u s 32 (2014) | 31

Ann-Mari Lindberg

Vitsippan

Till vårens blommor hör blåsippan, tussilagon, scillan, tulpanen och påsk-

liljan. För min del väntar jag varje vår på vitsippan, den här lilla anspråkslösa

blomman väcker många minnen hos mig. På latin heter vitsippan Anemone

nemorosa. Den växer på skuggiga, fuktiga hagmarker, vid kärr, vid dikeskan-

ter, i lundartade skogar där den breder ut sina vackra vitsippsmattor.

Vitsippan är en f lerårig ört som blir tio–tjugo centimeter hög, den har en

jordkrypande horisontell rotstam från vilken ett örtblad växer upp. Den

stjärnlika vita blomman sitter i allmänhet ensam på blomstjälkens topp. Den

har sex hylleblad, tre i en yttre och tre i en inre krans. Blomman är öppen på

dagen och sluter sig till natten och böjer sig då mot marken. Längre ned på

stjälken sitter tre f likiga stjälkblad på skaft. Vitsippan innehåller liksom andra

ranunkelväxter en skarp frätande saft som någongång vållat förgiftning med

dödlig utgång. Vitsippans frön sprids också med myror.

Vitsippan är känd som morsdagsblomma i södra Finland. Om våren är ti-

dig är den då redan utblommad. Då staden Raseborg grundades blev det en

tävling om stadens vapen. Det vinnande förslaget blev åtta vitsippor i en ring.

Raseborgs stadsvapen avtäcktes under en högtidlig ceremoni den fjortonde

maj 2008 invid Raseborgs gamla slottsruin.

Vitsippan börjar fort att sloka i vas. En bekant sade att om man plockar bort

alla gröna blad håller den sig längre. Vackrast är vitsippan ute i naturen. Vid

husknuten på landet plockade mina små pojkar vitsippor åt mig på min födel-

sedag i maj. I skolan sjöng vi den här visan om Årstiderna av Alice Tegnér:

Om våren, om våren, då är det allra bäst,

då ha vi så roligt och leka allra mest. Då

plocka vi gullvivor och sippor, vita och blå

så vi svänga om och runt i ringen gå.

En enda gång då jag fyllde jämna år hade jag ett fint kalas med öppet hus på ett

större kafé. Det var annons i tidningen och släkt och vänner vällde in. När själ-

va festen planerades var det lättare att välja traktering än dukningen och

blommorna på borden. En av medhjälparna sade att hon lovar och kan plocka

vitsippor samma dag. Jag tyckte att det såg bra ut med de små blombuketterna

med vitsippor på varje bord. En gammal beundrare från annan ort, som jag

32 | m a n u s 32 (2014)

inte träffat på många år hörde av sig och ville komma och hälsa på. Jag gissade

att jag skulle få blommor. Jag blev både rörd och väldigt glad när jag fick en

stor kram och en egenhändigt plockad bukett med vitsippor.

u

m a n u s 32 (2014) | 33

Gerd-Peter Löcke

Vie le cocktail

En renässans av klassiska cocktailar

I förrgår hade min kära bror Pierre en cocktail med temat ”30-talsglamour”.

Pierres cocktailfester brukar oftast bestå av bubblande program med en skön

mix av musik, gäster, överraskningar och snack som ger en bra start inför som-

maren. Också denna varma junikväll skulle bli ett myller av folk, musik och

små framträdanden i husets olika hörn. Men om du ville vara säker på att ha en

sittplats där du kunde njuta av en cocktail från baren utomhus borde du inte

komma senare än klockan nio.

Själv anlände jag lite efter åtta på kvällen, lite för uppklädd kanske. ”Bättre

för uppklädd än underdressed”, tänkte jag, fast jag egentligen inte alls fattar

varför man på cocktailbjudningar skulle vara tvungen att gå och köpa lång-

klänning eller kostym med mera. Visst är Pierres cocktailfester fina och tema-

kvällar hör till hans favoriter i livet. Men vore det inte viktigare att helt enkelt

ordna en trevlig dag där alla är glada och firar HANS dag i stället för att folk

skulle bli ruinerade på köpet?

Min kära bror Pierre antydde dock att jag gärna skulle följa klädkoden

cocktail attire, om jag absolut inte ville skaffa mig ett plagg med ”30-tals-

glamour”. Pierre jobbar i en mycket internationell miljö så det ligger ingenting

konstigt i att hans koder är på engelska. Ändå kunde han helt enkelt ha hänvi-

sat till att han egentligen inte bryr sig om bordsplacering eller annan placering

med att säga ”Slå dig ner där det finns plats! Mat och dryck bjuds runt hela

kvällen av serveringspersonal eller kan hämtas från baren”. Det är den här

slags cocktail som jag gillar mest, den ideologiska som jag anser styr mina

handlingar och moraliska överväganden listade utan inbördes rangordning.

De kvinnor som kom till festen älskade mig veterligen att klä ut sig till 1930-

talets glamourstil. Kanske känns det lättare för en kvinna att klä ut sig till en

f lapper-girl som dansar runt i sin fransiga klänning i husets olika hörn, helst

charleston efter Pierres jazzskivor från både 20- och 30-talet eller foxtrot och

quickstep som man dansade i Sverige på cocktailpartyn den tiden. Och efter-

som f lappermodet var inne just då, tog jag mig friheten att låna Kalles stora

benvita dubbelknäppta jacka med svarta ränder och fuskfickor samt mat-

chande byxor med resår i midjan. Den traditionella vita slipsen hade jag

hemma i mitt eget klädskåp och så lyckades jag även skaffa mig en lämplig

34 | m a n u s 32 (2014)

gangsterhatt, tyvärr inga damasker eller tommy gun för att kunna känna mig

som en riktig gangster. Kanske var det bättre så, för Pierre tog emot gästerna

som självaste Al Capone, iklädd svart kavaj med gråa ränder, glansiga, svarta

kavajslag och enkelknäppning samt ett par matchande byxor med vita hängs-

len, vit slips och en svart gangsterhatt med vitt band. I mungipan hängde en

stor kubansk cigarr, kanske för att han skulle få ännu större respekt som en

person ingen gäst vågade sätta sig emot.

Till all lycka hade jag med mig en limpa Sobranie Cocktail-cigaretter i olika

pastellfärger från en välsorterad tobakshandel. De påminde mig närmast om

de färgkritor vi använde i skolan i början av 1960-talet. På cocktailpartyt var

det mest de lite lösaktiga f lapper-f lickorna som blev förtjust i dem och höll

dem mellan läpparna då de f litigt dansade i husets olika hörn i sina fransiga

klänningar och billiga hårband och smycken.

Festen kom i gång så småningom och jag försökte njuta av min ”Nineteen-

Twenty Pick-me-up Cocktail” ute på gården i närheten av baren utomhus.

Glaset innehöll till största delen en fransk aperitif med 40–45 procent sprit

smaksatt med anis, men även mycket gin samt Angostura Bitters och orange

bitter. Bartendern skakade drinken skickligt med mycket is, hällde upp den i

ett isfyllt vinglas och toppade drinken med sodavatten.

– Det pågår en renässans för klassiska cocktailar, anmärkte bartendern

som noggrant hade studerat en bok från 1930 skriven av Henry Crocks.

Pick-me-up hade knappast någon positiv inverkan på damsällskapet på

gården och jag började småningom högt fundera över vad originalet faktiskt

innehöll, eftersom malörtsbaserad absint förbjöds redan i mitten på 1910-ta-

let. Bartendern började genast med ett längre föredrag om förbudstiden då

barerna serverade färgglada cocktaildrinkar som kamouf lerade att de inne-

höll sprit. Under 1920-talet blev det en kortare tid tillåtet att producera och

sälja alkohol med anissmak, men utan malört. Därför trodde bartendern, som

förresten kallade sig för Jimmy, att de f lesta drinkar som sades innehålla ab-

sint, faktiskt byggde på pastis, typ Pernod eller Ricard.

– Eftersom absint nu kan köpas igen, så använder jag gärna den. Absint är

lite vassare i smaken och har tydligare aromer, försvarade Jimmy sin kreation.

För det mesta mixade Jimmy drinkar med namn som ”Manhattan” eller

”Side car” som var populära i 1930-talets New York. Min kära bror Pierre där-

emot har alltid uppskattat”svårare” skapelser av tuppens stjärt. Liksom de

f lesta fanatiker, konnässörer, freaks och nördar i hans umgänge tenderar även

han att söka sig mot allt svårare musik, fräna dofter och säregna kompositio-

ner. Pierres favoritcocktail är dock en enkel ”Whiskey Sour”. Farfar drack den

och vår far lär ha druckit den när han med stel blick kastade ögonen på vår

kära mor på en midsommarfest strax efter kriget.

m a n u s 32 (2014) | 35

– Den smakar som en klassiker. Den ser ut som en klassiker. Den passar

även mig efter en slitsam dag eller tillsammans med en nyvunnen kärlek, bru-

kar Pierre förklara passionen till bourbon eller rye whisky med citronjuice,

sockerlag och massor av is i ett kylt cocktailglas, som han gärna garnerar med

två cocktailkörsbär.

Jag lånade Crocks cocktail collection som Jimmy hade lagt fram synligt på

bardisken som en slags lathund för honom så att han vid behov kunde betjäna

även de mest entusiastiska cocktail-fanatiker. Moderna cocktailar, så står det

redan på pärmens baksida, började blandas i Paris och i USA redan under

1800-talet. Särskilt populära blev drinkarna dock först på 1920-talet då cock-

tail parties började ordnas.

Efter den andra drinken såg jag dem tydligt framför mina ögon, herrarna

Gustaf Filip Creutz, Sveriges ambassadör i Paris, och Benjamin Franklin, tro-

ligtvis i sällskap med George Washington på Betsy Flanagans bar i närheten av

Yorktown med ett glas i handen dekorerade med en fjäder, skålande tillsam-

mans med fransktalande gäster som general de Rochambeau, vars uttryck

”Vie le cocktail”, inspirerades av upplysningstidens liberala idéer om alla

människors lika värde, tankarna om frihet, maktfördelning och folkligt med-

bestämmande.

Jag fortsatte med att studera kollektionen. Det är lätt att förklara cock, som

betyder tupp på engelska och tail, som betyder svans eller stjärt. Men hur hade

tuppstjärten hamnat i herrarnas glas? Ursprunget till ordet cocktail lär vara

rätt dunkelt. I Bourdeaux finns mig veterligen ännu denna dag blandade viner

som kallas för ”coquetel”. Och eftersom de skålande herrarna kring bordet i

Betsy Flanagans bar troligtvist talade engelska med varandra, fick ordet co-

quetel kanske en mera amerikansk klang.

Jimmy berättade att hans mor som var född i England envist hänvisade till

morfars häst som hade en svans som en tupp. Sådana hästar kallades oftast för

cocktails i hela England.

– Själv har jag aldrig sett en häst med ”tuppsvans”, kommenterade Jimmy

moderns ord. Jag tror snarare på Englands kända stridstuppar på 1700-talet

där stridstuppar fick dricka ”cock ale” och ägarna skålade för den överlevande

tuppen med den döda tuppens stjärtfjäder i glaset som segertecken.

Det började bli molnigt ute och jag steg in i hallen för att låta mig inspireras

av buffén. Det skulle bli fisk och skaldjur i olika variationer: rå, mager och

kraftfull. Rätterna hade separerats noggrant från varandra på grund av deras

speciella karaktär. Min kära bror Pierre, konnässör som han är, såg till att rät-

terna kombinerades med rätt dryck, till exempel snaps till sill och sake till

sushi. Buffén öppnades prick tio på kvällen med Cocte’l de camarones, en

mexikansk räkcocktail med chili, tabasco och worcester. Pierre hade smakat

36 | m a n u s 32 (2014)

sig fram till att lime som fruktsmak passade bättre än den vanligare apelsin-

smaken. Med denna speciella cocktail och de övriga oändliga förberedelserna

ville han absolut återuppliva cocktailpartyts forna glamour.

Min kära bror Pierre och jag sålde våra föräldrars hus 1997, magasinerade

våra möbler och stack iväg på en långsegling med Pierres Ahprodite 36a Cock-

tail som var väl anpassad och utrustad för seglingar i de skandinaviska farvatt-

nen. Under resan bjöd bland annat ett internationellt varumärke, vars namn

jag, och många andra, redan har glömt, på sköna underverk i samband med

firandet av modekollektionen Naked Glamour Cocktail på Nobis Private Ro-

oms.

Kanske härstammar min kära brors entusiasm för tuppens stjärtar från

denna resa, för då har vi åtminstone till en del rett ut vad en riktig cocktail är.

Det är säkert ingen slump heller att Pierre efter vår återkomst regelbundet be-

sökte baren Waldorf-Astoria Long Bar där handelskammaren tillsammans

med The Swedish Club f lera gånger om året bjöd på cocktailmingel.

En av f lapper-f lickorna, som dansade runt i sina fransiga klänningar i hu-

sets olika hörn, hemma från Taiwan, Ko kallades hon, vilket betyder ”tillåten”,

lär ha vunnit den tredje och sista rundan i World Cocktail Competition som

arrangeras av International Bartender Association. Under en kväll på Scandic

Grand Central för trettio gäster hade Pierre tillsammans med f lapper-f lickan,

efter inledning med fördrink på Ruby, möjlighet att avnjuta hennes kreationer

på en nivå som kan kallas cocktail fine dining. Hennes Nomnomnom Cocktail

är verkligen en kollektion även i min smak.

Kanske nådde Pierres cocktail inte riktigt upp till en fest som kunde kallas

cocktail fine dinner, men tack vare hans nya grannar, freaks och nördar av oli-

ka slag, höll festen på att bli succé. Hans längtan efter något som han hoppa-

des skulle slå in var maximal. Därför var han kanske inte helt överraskad när

en skara gäster klädda i klassiska svartvit-randiga gangsterkostymer med röd

ros på kavajslaget utrustade sig med cocktailar från Vjatjeslav Molotov, som

hade hämtat sin inspiration från det traditionella finska köket. Molotov gav

nämligen sitt namn till en speciell cocktail som tidigare tillverkades bland an-

nat av spritfabriken i Rajamäki och lätt kunde förväxlas med en Apple Marti-

ni. De var stiliga, ståtliga och imponerande tuppstjärtar som snabbt och en-

kelt kunde användas vid gatuupplopp och var särskilt användbara för att sän-

ka fiendens moral.

En av de maskerade lekte med småf laskor fyllda med lättantändlig alko-

hol, metanol eller etanol, med en trasa i f laskhalsen. Det lär ha varit Torbjörn

Nilsson som höll i en relativt liten cocktail på cirka 6–9 cl av den finska sorten,

med andra ord en cocktail bestående av kaliumklorat, noulen och stenkols-

tjära.

m a n u s 32 (2014) | 37

Flera vittnen som stod utom räckhåll kände igen honom i hallen där han

pratade med ett f lertal andra gäster i 45–50-årsåldern som alla hade de ovan

nämnda röda rosorna på kavajslaget. Enligt polisundersökningen kopplades

tre eller fyra av dem ihop med händelsen av den orsaken att man hittade en

mängd olika ingredienser i deras hem som man lätt kunde blanda ihop till en

cocktail á la Molotov.

Visst är överraskningar på en cocktailkväll med temat ”30-tal” alltid kul.

Men att folk som tycks ha blivit gangstrar på riktigt och utövar sin kriminalitet

som yrke lockar f lapper-f lickor som dansar runt i sina fransiga klänningar i

husets olika hörn att smaka av en dödlig cocktail är nog inte riktigt i min

smak. Min kära brors längtan efter något som han hoppas slår in maximalt

blev minsann uppfylld. Själv har jag dock upplevt en mera sofistikerad, sprit-

stark och vuxen cocktail av andlig fattigdom, frustration, främlingsfientlighet

och vanmakt.

u

38 | m a n u s 32 (2014)

Elisabeth Morand

Den hemlighetsfulla ön

och hur jag upplevde den år 1967

(Inte den som Jules Verne beskrev,

utan en närbelägen: Skanslandet.)

Står man på Sveaborg vid Kungsporten, kan man inte undgå att kasta en blick

över det smala sundet, som skiljer de egentliga Sveaborgsöarna från en av

samma befästningsplan berörd ö – Skanslandet. Från Sveaborgsstranden sett

gjorde den intrycket av att vara litet bergig och skogbevuxen, vilket intresse

den kunde ha i sin helhet var det svårt att göra sig en föreställning om.

Sandön – Båklandet – Skanslandet – Alexandrovskij ostrovj – Vallisaari,

under dessa namn har ön varit känd, men var trots det mycket okänd. Ifall det

har talats om Skanslandets törnrosasömn, så var detta uttryck verkligt pas-

sande, bara därför att det växte mycket vildrosor och andra rosor där eller kan-

ske för att stränderna var fulla av taggtrådsstängel. Det svåraste hindret, ett

vildrosensnår att forcera för den som ville göra ett besök där, var de lagar och

förordningar enligt vilka Skanslandet befann sig i Försvarsmaktens besitt-

ning. Därmed var allmänheten utestängd därifrån. Därför blev befästnings-

ruinerna, de förfallna idylliska träbyggnaderna och det övriga från äldre tider,

inte störda i sin törnrosasömn.

Det är inte meningen att här tangera de diskussioner som har förts om

äganderätten till Skanslandet, inte heller att antyda, att det kanske borde ha

anslagits för något lämpligare ändamål än det som det då användes till. Här

kommer endast att ges en kortfattad historik och därtill en redogörelse i stora

drag för hur denna för de f lesta då okända del av huvudstaden tog sig ut vid

ifrågavarande tidpunkt.

I samband med befästningsbyggena på Sveaborg, som sattes i gång på

1740-talet, kom Skanslandet att bli aktuellt. Man resonerade som så att det av

strategiska skäl skulle vara av stor vikt, att denna vidsträckta ö (till arealen

större än alla de egentliga Sveaborgsöarna tillsammans, d.v.s. c:a 160 ha) skulle

förses med försvarsanordningar. Att lämna ön obefäst skulle vara att ge fien-

den en utomordentlig möjlighet att landsätta trupper på den och att ha just en

skön bas för anfall mot det nya fortet. Man förverkligade dessa planer främst i

och med att man byggde en ravellin på västra sidan ungefär mitt emot Gus-

m a n u s 32 (2014) | 39

tafssvärd. Vidare ingick i det program som man då uppgjorde för ön, att anslå

den för sådana anläggningar som fordrade större utrymme än vad man ansåg

sig ha att tillgå på Sveaborg såsom gravgård, förrådsbodar o.s.v.

Det var alltså relativt litet som man fick till stånd på Skanslandet under

svenska tiden och mycket litet var kvar att se vid tillfället i fråga. Med stark

fantasi kunde man dra upp konturerna för kyrkogården, som befann sig mitt

emot Bockholmen. Kullarna var knappt skönjbara i det höga gräset. Tallarna

som växte däromkring var vackra och lummiga och de var det enda som gjor-

de att platsen en aning skiljde sig från omgivningen.

Under ”ryska tiden” gjorde man upp ett stort antal planer för Skanslandet.

Många av dem realiserades inte. Detta gäller bl.a. avsikten att bygga fyra lu-

netter som man hade tänkt sig på norra delen av ön. Fyra till konstruktionen

rätt så betydelsefulla torn fanns också utarbetade på papper. I samband med

den nordligare sjön (egentligen en konstgjord vattenreservoar) var det me-

ningen att bygga vattencisterner. Förverkligade blev framför allt batterierna

under senare delen av 1800-talet. De f lesta var förlagda åt Sveaborgshållet.

Värt att kasta en blick på var Alexandersbatteriet. Tegelvalven som man stöter

på i samband med batterierna är av samma typ som de i bastion Delwig (Val-

halla) på Sveaborg.

I fråga om Skanslandets historia kan vidare nämnas att ön kom att spela en

roll under det s.k. Sveaborgsupproret. De upproriska hade då i sin hand en

kedja av öar, nämligen Kungsholmen, Skanslandet, Vargön och Västra Svart-

ön. Sandhamn var de regeringstrognas, även om där också fanns en del vän-

sterelement. Upprorsrörelsens centrum var Kungsholmen i närheten av

Skanslandet. Det sägs att en del avrättningar försiggick på Skanslandet i sam-

band med upproret.

Sorgligt ryktbart blev Skanslandet också 9.7.1937 vid den tragiska explosio-

nen då tolv personer miste livet. Branden lär ha tagit sin början i ett laborato-

rium, varifrån den sedan spridde sig till f lera ammunitionslager. Sådana fanns

det inte så mycket av senare, men fortfarande var vissa områden avgränsade

såsom förbjudna t.o.m. för Skanslandsborna. En minnesvård över den omfat-

tande katastrofen är rest på Sveaborg.

Som erinringar från den ryska tiden bör också räknas ett par trevliga an-

läggningar, nämligen en vacker lindallé, som befinner sig norr om Alexan-

dersbatteriet och en gediget byggd stentrappa, som löper utmed en del av öst-

ra stranden.

Jag upplevde Skanslandet framför allt som en naturskön plats med ett om-

växlande landskap som bestod av rätt så mycket höglänta ställen, dels naturli-

ga berg och dels byggda vallar. Bland de senare kan främst nämnas det redan

omtalade Alexandersbatteriet, från vilket man hade en vid utsikt. Man kunde

40 | m a n u s 32 (2014)

där betrakta delar av Helsingfors och Sveaborg då man vände sig norrut och

söderut: till havs öarna utanför huvudstaden: Gråhara, Torra Mjölö, Stora

Mjölö.

Skanslandet kunde uppvisa två sjöar, inte naturliga (vilket redan har an-

tytts), men romantiskt vackra. Näckrosorna blommade och änderna tog sig

simturer i dem. Och över det hela vilade en frid, en typisk ”Skanslandsfrid”. Så

få människor levde och vistades där att det vid en promenad föreföll som om

man var i vildmarken. Här och där skymtade man kärr, där kallorna var syn-

nerligen rikligt förekommande, vidare påträffade man snårskog, högrest

granskog, dalgångar och ängsmark. Växtvärlden var varierande och kunde

omfatta också sällsynta arter. Faunan inbegrep också några ovanliga djur. De

talrika hararna gjorde väl ingen grönsaksodlare glad, men fasanerna var lusti-

ga att se där de lugnt spatserade vägen fram.

De f lesta Skanslandsinvånare bodde i det gamla tre våningar höga lots-

huset och hade därifrån endast några få steg till bryggan därifrån motorbåten

på omkring fem minuter förde dem över till Sveaborg. Därifrån kunde de så ta

färjan in till staden. Vintrarna var besvärliga för denna lilla bosättning på

kring 100 personer. Det var otroligt vad isar och snöyra kunde hitta på för att

göra livet surt för dem som regelbundet måste åka av och an. Men det föreföll

mig som om Skanslandsborna skulle ha lidit av synnerligen dåligt minne. När

sommaren kom syntes de ha glömt alla dessa vedermödor och ”pysslade”

lugnt om sina motorbåtar eller ägnade sig åt täppan. Senare på sommaren

plaskade barnen förtjusta i den ena sjön som var avsedd för simning och där

det fanns en brygga. Husmödrarna tog itu med stortvätt, varpå man snart nog

kunde se hur de rena kläderna överlägset och triumferande f laddrade i havs-

vinden.

Väl kan man anföra kusliga och mystiska minnen och historier, som anslöt

sig till trakten. Man berättade om översten utan huvud, ja, han lär t.o.m. ha

burit huvuden under armen, som vandrade omkring där – Skanslandsspöket!

Man talade om trädet, i vilket folk hade hängts i tiden, om avrättningsplatsen

och i Lotshuset om rummet, där den stackars officeren hade skjutit sig – av

olycklig kärlek. Ingenting fattades.

Men den hemlighetsfullhet som man ännu hellre ville tillskriva ön, är av

det påtagligare slaget: en plats, där det vid stränderna bestämt avvisande var

markerat med orden: ”Maihinnousu kielletty”! Tidigare lär det t.o.m. ha stått:

”ampumisen uhalla kielletty”!

Ön gömde på en skatt, nämligen en trivsamhet för dem som levde där och

hade en i många avseenden mera behaglig tillvaro än annorstädes i huvudsta-

den. Bostäderna var små och de som gärna visar upp sina våningar för vänner

och bekanta, hade ingen möjlighet att där idka sin favoritsysselsättning.

m a n u s 32 (2014) | 41

Skanslandet var för sådana som förstår sig på verkligt gemyt. Skanslands-

barnen, som var många till antalet, behövde inte plågas av vetenskapligt ut-

tänkta och planerade lekparker (en källa till komplex och trauma för kom-

mande generationer?) De hade allt självfallet: murarna, källarna, kumlen och

bergsklackarna för att inte tala om kälkbackarna om vintern. Man diskutera-

de kring att allt kanske borde göras om till ett parkområde för rekreation. I si-

tuationer som den här är det säkert humanare att återgå till att på nytt texta in:

”ampumisen uhalla kielletty” för att göra den kinesiska muren komplett kring

det slag av idyll som numera börjar vara sällsynt.

Epilog: Att klippa siluetter

En av de sista gångerna som jag besökte Skanslandet var en ljuvlig sommar-

dag. Jag träffade på mina vänner som kom med metspön på väg för att gå och

fiska. Mest kanske av artighet inbjöd de mig att komma med. Vi hade matsäck

var och en och stämningen kan endast tolkas med orden:

Vila vid denna källa,

vår lilla frukost vi framställa...

För att Skanslandet var en värld för sig, liksom en drömvärld, ett äventyr i det

förgångna. Vi vandrade genom dungarna och hittade en utmärkt klippa att slå

oss ner på. Runtomkring vatten, klippor och österut den vackra stentrappan,

där man kan föreställa sig damer, romantiskt ålderdomligt klädda och med

parasoll och sylvassa sidenskor göra en eftermiddagspromenad, kanske i säll-

skap av någon uppvaktande kavaljer.

Vi var mera plebejer än de tidigare Skanslandsinbyggarna, men vi hade

samma anda som de, nämligen att fröjda oss åt frisk luft, vågskvalp, strand-

växter. Vi hade någon liten fiskelycka, men alls inte att jämföra med de badda-

re som ortsborna fick upp med sina nät.

Vi åt våra smörgåsar och då jag ju inte direkt hörde till utf lyktssällskapet

tog jag avsked och begav mig tillbaka.

Jag tog vägen i solgasset rakt uppför Alexandersbatteriet, delvis stegande

uppför trapporna, delvis krypande på alla fyra. Väl uppe på befästningen vän-

de jag mig ännu söderut och försökte speja om jag kunde skönja mina vänner.

Och verkligen, i motsols kunde jag urskilja dem. Jag såg dem som små svarta

figurer där nere på klippan som rörde sig i bestyr med sina fiskedon. De på-

minde om rokokotidens siluetter. En sista skymt av en förgången värld.

u

42 | m a n u s 32 (2014)

Farfars kosack

Farfar hade en kosack som sig bör. En kosack, förklarade Pappa, var en sorts

stalledräng. Han skötte hästen, han såg till att farfars stövlar var blankt putsa-

de, han gjorde sådana där små sysslor så att det praktiska livet skulle löpa bra

för den han var anställd hos.

På ett fotografi står Farfars kosack i stram givakt vid Farfars sida, medan

Farfar själv sitter på en stol, sin vana trogen med ena benet över det andra och

svärdet däröver.

Farfars kosack hette Kukuruza. Man ser på bilden att den unga Kukuruza

är medveten om stundens allvar och förstår att situationen kräver för honom

att visa fram sin duglighet och redobogenhet i tjänsten.

Vi barn, min syster och jag, hade aldrig sett Kukuruza och inte heller hade

vi sett Farfar själv som dog under revolutionen, d.v.s. han dog Idus Martae

1917.

Men namnet Kukuruza roade oss ganska mycket. Vi var ju svenskar och

kom genast att tänka på Kucku, göken, när vi hörde det namnet sägas. När jag

senare i livet nämnde namnet på Farfars kosack i ett ryskt sällskap, så skratta-

de också ryssarna åt det för att kukuruza är ett ryskt ord som betyder ”majs”.

Men sedan när man tänker vidare så är det ju logiskt och begripligt att en ko-

sack heter ”majs” för att visst växer väl det sädesslaget bra i det ukrainska

svartmyllebältet?

Namnet är, vad jag kan förstå och när allt kommer omkring helt i sin ord-

ning: Kukuruza.

Vi hörde sedan aldrig vad det blev av Farfars kosack och allt detta hände ju

för längesedan.

Men efter det, och mycket senare när jag ett år vistades i Lintula kloster i

Heinävesi upptäckte jag att abbedissan (igumenija) där på den tiden var från

Ukraina. Hon hette Mikaela (Mihaila). Klosterföreståndarinnan valdes ännu

då efter det antal år som de hade varit nunnor. Så hon var inte av den sortens

abbedissor som man vanligen tänker sig dem, inte typiskt auktoritativ. Hon

utmärkte sig för en enklare livsföring och stor anspråkslöshet. Men samtidigt

också för stor innerlighet och hade alltid ett så vänligt leende. En gång gjorde

hon en rundtur genom klostret och förhörde sig om villiga att delta i bär-

plockning. Någon knackade på min dörr. Jag frågade vem det var. Från andra

sidan av dörren kom ett litet försynt: ”Mihaila.”

De som hade hört mera om hennes liv förde gärna in samtalet på hästar.

Hästar hade varit hennes specialitet i tiden. Det området kände hon bra till.

Hon var ju en kosack (kosackkvinna- kosatschka) Då hade man börjat en dis-

m a n u s 32 (2014) | 43

kussion om saker långt fjärranifrån. Och detta utgjorde ju i sig en fascination,

i likhet med allt exotiskt.

Jag kom på idén att fråga henne om hon visste något om personer vid namn

Kukuruza i Ukraina? Ett dylikt samtal var inte problemfritt för även om jag ta-

lade en del ryska så måste jag nu vara förberedd på att även klara några ord på

ukrainska.

Kände hon då alls till namnet Kukuruza?

”Jovisst”, Moder Mihaila blev plötsligt allvarlig.

”Kukuruza”, sade hon, ”var en mycket bra familj.”

Att tänka sig! Det var som om en gammal gåta äntligen hade blivit löst för

mig! Jag fick alltså veta besked om Farfars kosacks familj! Den var från och

med nu identifierad som en bra kosackfamilj där någonstans både tids- och

rumsmässigt långt borta!

Kommentar: Farfar Toivo Gustav Magnus Löfvings far Alexander, prästson

från Hiitola, hade valt att bryta med sina förfäders yrke och enrollera sig i kej-

serliga ryska armén. Som prästson kunde han inte såsom adelssönerna kom-

ma in i en officerskola utan måste börja som gemene man, men avancerade

sedermera till generalmajor. Av allt att döma enligt en liknande princip som

rådde i Amerika därifrån det berättades att springpojkar arbetade upp sig till

direktörer.

Farfar, sonen, för sin del fick nog komma till Nikolajevska Kavalleriskolan,

som alla finländare känner till för att där gick ju Mannerheim (senare). Farfar,

som i Polen hade gift sig enligt augsburgsk rit med Farmor som var fransk och

katolsk, övergick snart till tjänst inom förvaltningen. I Kurland åtnjöt de först

såsom Farmor kallar det (i översättning) ett ”anspråkslöst välstånd”. Då hon

blivit änka och hela situationen var förändrad efter revolutionen fick hon eko-

nomiskt stöd av sina fem barn. Hon dog 1940 i det fria Lettland just före det att

sovjetryssarna kom in i landet. Aldrig glömde hon att sysselsätta sig med sitt

franska modersmål och fransk kultur. T.o.m. genast under evakueringen (i en

anteckning nämns Säiniö 28.8.1917) försummade hon inte att undervisa och

läste med de två av sina barn som var med henne där ”Télémaque” av Ärke-

biskop Francois de Salignac de la Mothe-Fénelon. Den boken som förr var

ofrånkomlig vid barnuppfostran och som avspeglar den tidens modell att lära

in kristna dygder på basen av antika förebilder.

u

44 | m a n u s 32 (2014)

Barbro Rautelin

3 maj

Jag har

fött tre barn

jag har

kokat tusentals

portioner gröt

jag har

stekt tusentals

köttbullar

jag har

jobbat tusentals dagar

för att försörja oss

för att mätta oss

för att ha ett hem

jag har

sett två barn

f lytta utomlands

jag har

följt ett barn

till graven

jag har

sörjt mycket

jag har

saknat mycket

jag har

gråtit tusental tårar

jag har

blivit ganska ensam

jag har

blivit gammal

varför

kan man inte

ringa till himlen?

u

m a n u s 32 (2014) | 45

15 maj

Sov några timmar

drömde någonting

någon timme

någon sekund

vet inte vilken

minns inte vad

vaknade tidigt

före ljuset

före dagen

det är så

varje natt

varje morgon

varje dags början

det är så

det är sådan

jag har blivit

sådan jag är

måste luckra upp

alla knutar

smälta bort

små glödheta spänningar

i varenda jäkla cell

tills tanken

får vingar

u

46 | m a n u s 32 (2014)

10 oktober

tänk dej

livet

som naturen

där ute

först spirande grönska

sen

en jämn

mogen färg

tills

du ser höstens

alla prunkande färger

granna

som de minnen

du samlat

och till slut

svarta tomma

grenar

som

lockar tanken

till det

som en gång var

u

m a n u s 32 (2014) | 47

Monika Riihelä

Äggatanten del 2

Och Äggatanten f lög med vida vingar. Hennes radar fungerade träffsäkert.

Hon var luttrad i skam och sorg och med glädjen framför sig. – Med dessa ord

bröts kontakten för ett antal år sedan (i Manus 2010), men vi hann ifatt henne.

Hon fick sitt på det torra äntligen.

Äggatanten turistar i S:t Petersburg

Kofferten skälver. Bladen i resehandboken f lämtar. Äggatanten f lyger högt.

Hon skall till bröllopet, sitt bröllop med Munamies, Äggamannen på ditt

språk.

Det ska till att ruvas, ruva kycklingar i dubblett. Hon vet inte att han

spruckit i sin ungdom och runnit ur sitt skal. Skvallret och gamla röster snur-

rar runt tantens hönsben, men hennes tjocka pjäxor gör henne ointaglig, hon

berörs inte.

Hon skall dit hon alltid velat — in i trygga famnen vid stranden Neva.

Nikita, äsch att jag aldrig minns det rätta namnet, Fjodor, kanske. Några

fjädrar lossnar av anspänningen på minnesfunktionen, men nu, nu kommer

det, Michail, honom skall jag tacka. Raskt tar jag min Michail, min Munamies

under armen. Led du mig över Nevskij, snälla rara.

Jag vill vandra i solen på Nevskij prospekt. Vitra i vita natten över Neva. Jag

vill vandra med dig, minnas vintern och mörkret, komma nära hägringen,

komma nära dig.

Jag vill vandra i S:t Petersburg, genom människovimmel över gators brus

vid bilars tjut och folkets förgångna minnen, bland dem som inte mera finns.

Jag vill vandra med henne som ligger begravd under Eremitaget, med henne

som levde för fyrahundra år sedan, och med henne som för tvåhundra år se-

dan besökte Nevskij med sin svensktalande far, smeden. Jag vill lyssna på rös-

ter, se på färger, känna lukter och dofter från förr.

Jag har fått nog av nuet, där krigen aldrig tar slut, där tigandet blivit en

dolk, där hatet smyger sig på mig lömskt från ingenstans. Jag vill bort. Vandra

längs Nevskij prospekt, minnas slasket, regnet, snön, solen, värmen, mörkret

och ljuset, men inte här, där allting förstelnat.

Jag vill vandra i salarna i Eremitaget, stiga varsamt över mor Margarets

grav, för att inte störa henne, inte göra hennes sömn odräglig. Hon som föddes

till det trettioåriga kriget, då Sverige var den ståtliga krigsmakten, då svenskar

48 | m a n u s 32 (2014)

dödade och dog i blöda bataljer. Då Sofia föddes till rysk-svenska kriget 1807,

gömde hon sig i sin moders kjolar, skrämd, vettskrämd. Då Marie och Marius

sprättades upp först till första världskriget 1914 och sedan till det andra 1939.

Då Astrid föddes till inbördeskriget 1918 och dog utan ord. Då Anna blev till

vid andra världskriget under krevader av oljud som gjorde henne galen.

Mord i blod och mord i ord — så löjligt mänskligt — och ändå vill jag vand-

ra över Nevskijs gator där stadsborna försvarade sitt hem sin stad sitt land i

niohundra dagar och en miljon vanligt folk dog.

Tåget skall vi ta, det härligt ryska Tolstoj tåget från Helsingfors till S:t Pe-

tersburg. Tåget med plyschsoffor i kejsarrött, i vitt, nästan vita spetsgardiner,

med förgyllda champagneglas och kyparen i livré på vår bröllopsfest för Mu-

namies och mig.

Stig på! Tåget går!

Äggatanten vid ratten med lögnfjädrar i hatten

Långt senare efter eländig natt och skrynklig morgon satt fjäderdamen hos

kanindoktorn för läkarintyg till nytt körkort, skruttiga mänskan med otänk-

bart många år på nacken. Tur för henne att hon hade sin lögnfjäder, det kunde

gått på tok.

Kanindoktorn ställde frågorna.

”Kan Ni rita en klocka som visar fem före sex, dementifrågan alltså?”

”Javisst! Jag lever visserligen livet efter sexen, och fem före sex var så länge

sen.”

Men för all del, här skall det ritas, sex i sex!

”Och så till synen. Planschbokstaven E, berätta vad Ni ser! Täck för det ena

ögat,

täck för det andra.”

Och lögnfjädrarna vippar. Med handen kupad för ögat gläntar hon en

snutt:

ah, syns bättre med två än med ett öga. Med makalösa gissningar över E’ets

lägen, gör hon kanindoktorn glad och nöjd.

”Ååå”, sa doktorn, ”Ni ser förträff ligt! Glasögonen är nog bara till Er pryd-

nad.”

”Och så till värkarna och drinkarna. Ni har ingen värk någonstans?”

”NEJ!”

”Ni dricker ett litet glas vin i månaden, eller…?”

”JA!”

”Något annat…?”

”NEJ!”

m a n u s 32 (2014) | 49

Och hon fick papperet till nya körkortet efter sju minuter och en ansenlig

hög med euros.

Nu samlar hon på fräscha fjädrar till nästa hatt, mumlar i gumskägget:

”Jag ska finslipa mina skrönor inför nästa körkortsdoktor, aktuellt efter

fem år,

fem år i sex.”

De tu och strandvialen

Nu är de hemma, de gamla färdkamraterna, Äggatanten och hennes älskade.

De har lugnat ner sig, sitter vid brasan i den röda stugan i vinterkvällen och

drar sig till minnes. De sitter samman i självvald tystnad, lätt att bryta, mjuk

att andas. De har förvandlats till nya människor i ålderdomen, men det syns ju

inte utåt.

”Minns du vad vi sade?” spörjer hon. ”Minns du när du lockade mig till ön?

Din hand rörde vid min kind. Bländad av solens ref lexer över böljorna såg jag

in i dina kära ögon, nickade och log. Men minns du vad vi sade varandra, då för

länge sen?”

”Nej det minns jag inte, det var ju så himla många år sen”, suckar han för-

sänkt i egna tankar.

Hon minns. Morgonbrisen krusade den spegelblanka havsytan. Strandvia-

len vajade och fällde dagens första pollenkorn i sanden. Klippan gav ifrån sig

nattkyla i skira dimpuffar. Luften doftade hav, hyn smekningar. Kaffets mörka

beskhet dröjde kvar på tungan.

”Först tog vi upp näten. Du var roddaren, jag fiskaren och upp kom fyra ab-

borrar och två gäddor. Den som var för liten slängde jag tillbaka i sjön.”

”Ja det minns jag. De skulle rökas och njutas med nypotatis, dill och citron.”

”Sädesärlan vippade mellan strandstenarna när vi klev i land med vår

fångst, drog upp båten och lade näten på tork.”

Solen hade nått zenit och styrde makligt mot väst. Inte ett moln störde

sommarhimlens blå. Måsarnas f lykt gick i cirklar över näten på tork mot stu-

gans vägg. Veden för kvällsbastun låg radad i kors i ugnen medan rosévinet

kyldes i sjön vid strandklippan. Karamazovs bröder låg på bordet i väntan på

nästa lästimme.

”Minns du?”

”Din sommarkjol bar strandvialens rödvioletta segel, med dess köl i blå-

violett och parvisa bladens gröna.”

”Det är dags för färden, sa du och skuffade roddbåten i sjön.”

”Jag tog filten, f lasköppnaren och vinet.”

”Första knycken satte fart på aktersnurran och du styrde ut medan jag låg i

fören och lyssnade på vågornas kluckande mot stäven. Tjäran i bogen blanda-

50 | m a n u s 32 (2014)

de sig med sältan från havet och kittlade förväntansfullt mot gommen. Ön låg

långt från holmen och jag drömde mig bort med frihet i hågen.”

”Det är hopplöst svårt att minnas, det vi sagt varandra. Vi har talat och talat

alla dessa år. Men minns du det minnesvärda vi sagt?”

”Vi höll tal till varandra. Först lyfte jag en skål för dig, för något speciellt du

gett mig. Sen lyfte du din skål och en tanke om världen, om fred på jorden.

Minns du?”

”Vi skålade direkt ur f laskan med det sprittande Vino Verde, likt allmoge-

champagne, lämpligt för två långt borta från fabriksgolvet. Men vad i herrans

namn sa vi varandra, vilka ord använde vi?”

”Våra gräl var späckade med kraftfulla ord, dem minns jag.”

”Det goda, det minns jag inte, men det onda rör sig med lätta svep i tankar-

na. Inför minnet av våra festliga dialoger, höjdpunkter i vardagen, får jag tung-

häfta och det förtroliga vi delgett varandra sugs upp i ordlös känsla av närhet.”

Vi nådde fram till ön. Du stängde av aktersnurrans dån, slängde ankaret i

sjön och fäste båten vid strandtallen. Tillsammans vandrade vi uppåt klippan

och sökte oss till en skuggig sänka lämplig för två. Ön var obebodd, obebodd

av människor. Sjöfåglarna kretsade hemvant omkring, harlort låg utspritt och

myrorna jobbade oförtrutet på sitt. Ingen brydde sig. Vi skänkte varandra

guldkorn. Orden smekte, gömdes och glömdes.

Det var tid för bastu när vi kom tillbaka till holmen och strandvialen.

”Men minns du det vi glömt, det vi gömt, det vi kanske vägrar att se?” u

m a n u s 32 (2014) | 51

Ingrid Saaristo

Bokens och Rosens afton – en sann historia

Bokens och Rosens dag firas i många länder den 23 april, så också i Finland. I

år ordnade Nylands Litteraturförening ett uppläsningsprogram en natt i för-

skott, alltså på kvällen den 22 april. Aftonen var stilla, luften mild, träden slö-

jade i ljusgrönt. Ungefär tjugo utomstående personer hade samlats i det inter-

nationella antikvariatets trivsamt prydliga lokaler strax bakom Arbis i Hel-

singfors. En trappa ned finns ett utrymme som får användas gratis för olika

passande program och det är inte förbjudet att lägga slantar i en kanna vid in-

gången. Min och andras plånböcker blev glatt öppnade.

Vår medlem Agneta von Essen hade tagit initiativet till programmet och

också bjudit in författaren Robin Valtiala att läsa dikter av Federico Garcia Lor-

ca, både på spanska och i svensk översättning. Längre ner på parnassen, bland

Nylittarna, var det Tiina Borgsten och jag som ställde upp, lite senare lockades

också Solveig Williams fram. Tiina och Solveig läste egna texter, men jag som

nästan bara har HBL-verser i lagret, hade också tagit med mig några kortkorta

saker av dansken Piet Hein respektive svensken Leif Nylén. Publiken verkade

vara ärligen välvillig och jag kunde med någorlunda gott samvete gå ut i den

ljusa vårkvällen med en gulröd ros uppstickande ur handväskan.

Nu kände jag mig plötsligt hungrig och dessutom – faktiskt – lite beredd på

äventyr. Jag bor på tre kvarts timmes tågavstånd från H:fors och ville gärna

leva lite storstadsliv då jag nu en gång hade tagit mig dit. Jag gick långsamt den

ganska korta vägen till järnvägsstationen, utan att se något lämpligt café att

slösa pengar på. Vänsterfoten gillar inte onödiga omvägar. Då jag kommit in i

stationsbyggnaden, stannade en ung man med mörk hudfärg framför mig

och frågade varför jag hade en ros i väskan. Han talade finska och jag svarade

förtjust på finska hur jag hade fått den. – Va? Skriver du dikter? Kan du inte

läsa en? – Dom är på svenska. – Läs dom på finska, då. Och då... ja, kort sagt:

det blev lite småprat, gemytligt, vågar jag påstå. Så förnam jag en plötslig rö-

relse och såg två andra mörkhyade ynglingar snett bakom mig. Precis samti-

digt tappade den första pojken poesiintresset totalt och vips var alla borta.

Medan jag tog de 20 stegen till Café Robert tänkte jag först: det här blir ro-

ligt att berätta för Nylittarna och sedan: å andra sidan, just så här går ju stölder till. Jag tömde väskan på en caféstol. Plånboken var borta.

Vad hände sen? I sammandrag det här: en solstrålande estnisk städerska

och hennes snälla finska kollega visade mig till ”kundservice-kontoret”. Där

52 | m a n u s 32 (2014)

tillkallades två väktare och stölden blev polisanmäld. Jag kunde själv efter en

hel del krusiduller spärra bankkortet, beställa ett nytt och utverka löfte av en

konduktör att få åka gratis hem. Allt detta tog minst en halvtimmes tid. Under

tågresan gick jag i tankarna om och om igenom vad som hade hänt och före-

ställde mig hur killarna sedan vittjade plånboken och hur de skrattade – eller

inte skrattade; 40 euro var väl i klenaste laget. Och alla mina viktiga kort var

väl inte heller lika roliga för dem, som för mig. Jag blev mött vid hemmastatio-

nen och då bilen kommit hem ville ingen stiga ur förrän storyn blivit berättad

till slut. Slut och slut, förresten; precis då min hungriga mage äntligen hade

blivit mätt, ringde en Helsingforspolis och förhörde mig på svenska för en

korrekt rapport.

Nästa dag, den riktiga Bokens och Rosens dag, blev det också en hel del

telefonsamtal, av vilka ett intar en absolut särställning. Liisa Bourgeot från an-

tikvariatet i Tölö ringde mig på eftermiddagen för en upplysning. Min plån-

bok hade hittats kvarglömd, nära trappan, en stund efter det att jag hade läm-

nat lokalen. Då samtalet var avslutat intog jag sängläge.

Polisanmälan blev sedan raskt återtagen, plånboken så småningom hem-

förd, rosen sent omsider vissnad och en slutsats lite slarvigt framvaskad: Var

beredd på ett äventyr – och det kommer. Åtminstone ibland.

u

PS tre månader senare: Men gossarna? Visst ville de ha mina pengar? Varför försvann

de? Kunde de se att väskan saknade plånbok? Såg de videokameran på väggen? Skym-

tade de någon vakt? Blev de varnade? Vidare: Har de föräldrar? Eller inte? Sannolikt

inte. Snälla alla goda makter och mänskor: se dem, ge dem ett stort, välvilligt nätverk, hjälp dem och beskydda dem nu och alltid, i tecknet av en ros och en bok.

m a n u s 32 (2014) | 53

Hyllans hemliga liv

En bok som hette Anna Svärd, hon stod så tärd och undernärd

på närmanden, att få bli rörd, nej, ej förförd, men liksom störd.

På samma hylla stod kavat en inbunden och finsk soldat.

Hans namn var Okänd, fast berömd och ändå tidvis ganska glömd.

Men mellan dem fanns Jan Guillou, 7 – 8 böcker utan ro,

för de togs ut och in i ett, en rotation man sällan sett.

Vad hör man? Ett pedantiskt gnäll: En G står ALDRIG ibland L

vid Linna och miss Lagerlöf ! Fast detta snack gick till en döv.

Men voi! En dag fanns bara EN Guillou och snart for också den!

Soldaten miste sin balans och Anna Svärd såg snabbt sin chans.

Hon föll åt sidan lite grann direkt mot Linna s karska man

som fäste sig vid hennes namn och hennes rygg och pärm och famn.

Och Anna Svärd hon tänkte att jag blir förförd i denna natt.

De prasslade med sina blad och yppade sig rad för rad.

Snart gick de upp i limningen. Vad tror du att det hände sen?

Du tror på några snabba ryck som inte lämpar sig för tryck

och allt likväl i glädjerus. När morgonsolen med sitt ljus

belyste hyllan fann de snart ett kärleksäpple underbart,

en BARNBOK låg emellan dem! Där fick den nu sitt fasta hem,

men lånades ifrån sitt bo i samma takt som Jan Guillou,

som f lyttades till hylla G, bokstavligen en god idé.

Svärd-Okänd slapp en massa Arn och fick väl plats för f lera barn.

Men Oj! Kommunen gick på plus och böcker kom i jätteskjuss:

Lindén och Lotass, Lindblad, Lång och Lugn och Lundberg –? och så trång blev hyllan nu på många vis att kärleksparet kom i kris.

Helt nya sidor f läktes fram med alltför mycket gammalt damm.

De b l ä d d r a d e igenom a l l t och fick det mera varmt än kallt.

Och slutstationen, den blev fin: ett mjukt och mysigt magasin!

Och Anna sa: ett f lott hotell, här vets att Selma fick Nobel!

Soldaten Okänd blev civil och vitt beundrad för sin stil.

Så dags för slut? Nej långt ifrån, snart for de båda ut på lån!

Det blev ett hisnande galej som nu du SJÄLV får tänka dej.

u

54 | m a n u s 32 (2014)

I tåget

I tåget har jag här på motsatt bänk

en dam som är ett enda jätteblänk,

ett gnistrande av hejdlös lust till prat

och jag blir genast tröstlöst trög och lat

och stirrar i min bok och sitter stum

och låser dörrar mellan våra rum

och vet att jag är feg och blyg och dum.

Hur mycket liv ryms inte i en tant,

var hon har bott och annat intressant!

Hon har berättelser, kan vara klok

och ge mig mycket mera än min bok,

som jag för övrigt har i mitt förvar

när mänskan inte längre sitter kvar.

Och tåget bara far och far och far

och far och far och far

u

m a n u s 32 (2014) | 55

Märta Salokoski

Ett nytt liv – kortrysare i en akt

Himlen är senapsgul mot väster och grå trasor av tunna moln vittnar om hård

vind någonstans i stratosfären. Hon har rest länge och kommer nu fram till ett

färjfäste med en gul färja som skall ta henne över sundet. Sen skall hon köra

fem minuter till och vika in på den lilla avtagsvägen kantad med låga ekar, nå

fram till gårdsplanens grus framför den stora vita karaktärsbyggnaden. Hon

skall plocka ut sitt medhavda bagage; två stadiga svarta väskor, en liten och en

stor. Lyfta upp dem på verandan och ta sig en välbehövd cigarrett innan hon

tar huset i besittning, sitt kära gamla hus Färingslund som hon ärvt av farmor.

Hon suckar av välbehag och tänker på hur väl hon planerat sortin. Hur hon

intalat chefen att hon skulle på utbildningsseminarium. Hur hon hade kopp-

lat från alla sina filer på datorn och stuvat in alla personliga papper från konto-

ret i sin stora portfölj. Stulit patenten från VD-sekreterarens dator när Maja

var på kaffe. Sen svalt och oberört sagt: ”Vi ses på måndag”, när hon klev ut ur

rummet. Tji fick ni, nu är jag fri, hade hon tänkt. Och hennes klackar hade

ekat taktfast i golvbeläggningen som för att markera att nu, klapp, klapp,

klapp, är den här f lickan på väg bort.

Nu står hon på verandatrappan och drar i sig begärliga bloss i den råkalla

aprilvinden. Hon tänker på huset. Hur länge tar det innan det blir varmt? Det

har ju stått oeldat hela vintern. Nå, kakelugnarna fungerar och de elektriska

värmebatterierna kan hon slå på omedelbart. Fem eller sex timmar? Under ti-

den kan hon ta en sväng kring ägorna, kolla upp grannens ridhästar i hagen

och plocka några fång vide att sätta i vas. Fara iväg till stormarknaden och göra

de behövliga inköpen för morgondagens festmåltid för två. En f laska Veuve

Clicquot och därtill ett gott vittvin, gravlax, spansk nypotatis och dill, en mör

yttre filé och den lokala bagarens förträff liga olivbröd. Juice, marmelad och

toast till morgonmålet. Det hoppades hon få avnjuta i den romantiska stolp-

sängen mellan rosa sidenlakan medan Charles stod för serveringen. Hon

längtade efter honom, hennes ljuvliga Adonis. Han skulle komma i morgon

med f lyget från Lissabon till Göteborg och sen ta sig med en hyrbil till huset,

hennes Shang-Ri-La på den skånska slätten. De skulle nog få det fint sen när

de väl ordnat upp allt och fått sitt hus i Costa Rica och kunde börja ett nytt liv

tillsammans.

Färingslund skulle byta ägare, hon hade ren skrivit under köpebrevet.

Charles hade fixat allt. Det hade nog burit emot, för här fanns alla minnena

56 | m a n u s 32 (2014)

kvar. Men något måste man offra för att få ett nytt liv, så som Charles hade

framhållit. På de pengarna skulle de klara sig en god bit. Resten de behövde

skulle deras nya affärsverksamhet stå för.

Hon kisar nu mot vägen och ser en blå Anglia av mycket gammal modell

köra fram mot grannhuset. Hade Olofssons på Adelborg bytt stallmästare,

undrade hon, när hon såg bilen svänga in på stallgården. Nå det var svårt i des-

sa tider att hålla tjänstefolk någon längre tid. Hon går in, lägger in ved i kakel-

ugnarna, placerar små bitar tidningspapper och näver mellan klabbarna och

tänder på. Det brinner bra. Sån tur att kajorna inte lagt bo i skorstenspipan

som på Älvslund där hon dinerat med greve Comilton och hans hustru för

några veckor sen. Kajorna är en plåga när de väl valt sig en boplats i skorste-

nen. De är nästan omöjliga att få bort, hade Linda Comilton låtit förstå.

Det rasslar till i eldfånget. Kanske där var någon kaja i alla fall? Men ljudet

tystnar. I stället hör hon ett sakta krasande över takpannornas tegel. Konstigt

att fågelns trippande hör så tydligt, tänker hon. Sen slår hon det ifrån sig, bär

in sitt bagage till sovrummet och gör en duktig brasa där också. Genom fönst-

ret kan hon blicka ut över fälten där man förut odlat vete. Nu står åkern i vall

och ger hö åt grannens hästar. Det var länge sen Färingslund varit ett bärbart

jordbruk, det var före EU-tiden. Nu är stället bara en skugga av sin forna stor-

het. Allt möjligt löst folk har börjat slå sig ner i trakten också, i torp och man-

byggnader som sålts när de forna bruken och gårdarna inte mer var lönsam-

ma.

Nu ser hon ett spår över fältet. Det ginar tvärs över i riktning mot husets

manbyggnad. Hon tittar lite närmare och ser märken efter grova stövlar i

pionrabatten närmast huset. Vem har gått här? Spåren verkar nya. Alldeles

nya. De var inte där innan hon tände brasorna.

Hon känner ett vagt obehag, men stryker bort det. Äsch, det är väl någon

från grannen som stomlat över och inte fattat det opassande i att ta sig fram

utan hänsyn till åkertegar och rabatter. Någon ny arbetskarl som har något

ärende. Han knackar nog säkert på snart.

Men det kommer ingen knackning.

Nu börjar hon bli orolig. Benen vill plötsligt inte bära henne. Fördömt, de

skakar ju! Hon ställer sig nära ytterväggen i skydd av de vita spetsgardinerna,

kikar försiktigt ut. Vinden viner i knutarna men inget annat hörs. Varför hörs

inget?

Hon känner hur det knyter sig i magen. Hennes hjärta dunkar. Tänk om

någon på jobbet märkt att hon kopierat filarna? Om hon varit skuggad hela

vägen? Om någon finns därute som är redo att stjäla patentet av henne, det

hon packat underst i innefacket på den stora väskan som hon ställt in i sov-

rummet!

m a n u s 32 (2014) | 57

Hon känner blodet rusa i huvudet. Har jag ens min telefon till hands? Bor-

de jag ringa någon? Hon kommer inte på vem hon skulle ringa. Charles är den

enda. Han är den enda som vet. Men Charles sitter på konferens och svarar

inte i telefon så länge den pågår. Och var är den förbaskade mobilen? Hon

trippar fram till kappan som hon lagt på en av rokokostolarnas karm och drar

försiktigt mobiltelefonen ur fickan.

Den ringer. Det är ett okänt nummer. Skall hon svara eller inte? Händerna

är våta av svett och hon känner hur benen viker sig. Hon sätter sig på stolen.

Telefonen ringer igen. Den här gången svarar hon. En djup mansröst brölar

godmodigt fram: ”Frejvind Andersson från grannen, goddagens! Jag är stall-

mästare här på Adelborg nuförtiden. Olofssons avelssto Furioso har slitit sig,

har frun sett till det något?” Hon suckar av lättnad. ”Nej. Jag har inte sett det. –?

Men hur vet ni att jag är här?”. ”Ja frun, man ser ju vem som rör sig på vägarna.

Det är inte så många som hittar hitåt. Jag kände igen fruns Audi, fin bil, det är

det.”

”Ja, jag såg en annan bil också” säger Andersson. ”En paketbil med mörka-

de fönster. Den körde inte ända fram men står parkerad i skogsbrynet. Har

frun något jaktlag på väg till harjakt?”

Hon lyckas någorlunda samlat svara på mannens fråga. ”Nej, ingen har-

jakt”. Hon är på vippen att säga ”Kunde inte Andersson titta upp och se vad det

är för jaktlag i skogsbrynet?”, men hon håller sig. Vad skulle det tjäna till? ”Ja

adjö då. Vi får söka hästen annenstans” säger Andersson och lägger på.

Hon går fram till vindsskrubben intill sovrummet. Drar fram en stor älg-

studsare, osäkrar den och smyger sig långsamt ned för trappan. Hjärtat bultar,

hon har is i magen och rädslan blandas med en skarp känsla av något annat.

Ett förhöjt medvetande om faran som ger henne kraft. Hon stiger ut ur huset,

fast besluten att möta sina vedergällare.

Tio minuter senare ligger hon utsträckt på grusgången med älgstudsaren

bredvid sig. Hennes ena sko ligger på gräsmattan med klacken uppåt. Genom

ett hål i den varma islandströjans bröstparti sipprar något mörkt fram. En blå

paketbil vrålar iväg på den vårblöta grusvägen. Konvolutet med patentet finns

inte mer i väskan. Det ligger i paketbilens handskfack på väg till en mötande

Charles på Göteborgs f lygfält.

u

58 | m a n u s 32 (2014)

Elisabeth Sandelin

Bedagad Bond

Ljuset tränger in genom fönsterluckorna när Janne vaknar till suset av fåglars

vingar. Som en vind tränger vingslagen in i enkelrummet på ett litet hotell i de

schweiziska alperna. Svarta fåglar med gul näbb cirklar kring takåsen över

snöf lingorna som på natten har lagt sig som vita stjärnor. Fåglarna kretsar ny-

fiket kring fågeln som ligger död på snön som täcker taket och balkongen.

Svart och gult mot vitt. Suset väcker sjuttonåringen innan kyrkans klockor

klämtar. Han öppnar balkongdörren i det litet slitna rummet på hotellet byggt

i jugendstil. En gång kallade det sig för grand hotell. Ett bedagat Grand Hotel.

Gammalt precis som många av gästerna som i päls och stavar promenerar in

och ut. Gammalt som farmor och farfar som sover i rummet invid.

I nästan en vecka har farfar och han åkt utför på ett ställe som förkroppsli-

gar idén om den klassiska skidorten. Ett ställe med sittliftar och gröngula tåg

som lunkar fram som spårvagnar på kuggstångsbanan. Här glider alla slags

mekaniska fortskaffningsmedel i olika riktningar över vidsträckta, böljande

vita pister och branta backar. Ett ställe där man i pisterna ser många skidande

seniorer. De som också på kvällen hackar tänder vid curlingbanan nere i byn.

Litet motvilligt kom han med på skidresan. Till en tråkig gubbig by utan after-

ski.

Men hans längtan till pisterna är stor. En längtan att från morgon till kväll

aggressivt kasta sig utför branta jungfruliga backar. Farfar som vill ha skid-

sällskap betalar och bestämmer. Han är redan en gammal man, men blicken

är rak, rösten mörk och ansiktet solbränt efter en vecka i bergen.

Också farfar har en längtan att kasta sig ner för de branta stupen fast hans

ungdom f lytt. Men han är försiktig. Han bryter inte rutinerna längre. Susar

aldrig våghalsigt ner för en off-pist.

– Off-pist eller inte. Ännu en hel dag kvar att åka. En av livets skönaste, tän-

ker sjuttonåringen och går ner för knarrande trappor till frukosten.

De sitter vid frukostbordet. Farfar, farmor och den slängiga sjuttonåringen.

I matsalen med vacker jugenddekoration, mörk panel och glimmande kris-

tallkronor. De pratar inte mycket. Sonsonen är trendigt klädd i svarta skid-

byxor och gul höghalsad skjorta. Han följer med skidmodet och sneglar på sin

farfar. Han är klädd i en icke trendig urblekt ljusblå overall från sextiotalets

slut. Klädd som James Bond. En bedagad Bond. Farmor har diamanter i öro-

nen och målade läppar. På tallriken ligger en vit semla som hon brutit i små bi-

m a n u s 32 (2014) | 59

tar. Försiktigt tuggar hon på en bit. Hon har just inga rynkor för hon har lyft sig

nyligen. I famnen sitter hennes lilla knähund och gläfser.

– Du är klädd i samma färger som den döda fågeln på balkongen. Svart fjä-

derskrud och gul näbb, säger farfar och sörplar i sig kaffet. Fågeln f lög i natt

mot vårt fönster och dog. Jag hörde dunsen.

– Jag såg också den döda fågeln säger sjuttonåringen och slukar en ost-

smörgås. De f lygande fåglarna väckte mig.

– I dag far vi upp till Piz Gloria, högst upp. Till Schilthorns topp. Där ligger

Blofelds klinik, inspelningsplatsen i James Bond filmen I hennes majestäts

hemliga tjänst. Filmen med den berömda scenen där helikoptrarna i gryning-

en närmar sig Piz Gloria. Filmen med hisnande skidjaktscener. Här skidade

jag när filmen spelades in. Hittade de svåraste pisterna ner. Den svarta branta

isiga backen ner från toppen är svår, men då var det f lyt i åkningen, säger far-

far.

– Min Bond säger farmor och ler stelt med strama läppar och matar sin gläf-

sande knähund. Du är som Bond i filmen. Skida ni. Jag kan njuta av utsikten

däruppe och sola mig hela dagen.

– Är inte den svarta backen litet väl brant för dig? undrar sonsonen. Skid-

åkare säger alltid att den sista dagen är farligast. Då tappar man lätt koncen-

trationen i backen och faller. Man bryr sig inte liksom.

– Den sista dagen farligast? Det tror jag inte på. Janne. Jag har kastat mig

ner för stupen här redan då slalomskidorna var långa, smala och hårda.

Janne rycker litet på axlarna. Onödigt för honom att ta risker. Men om far-

far vill det så varför inte.

Farfar bugar artigt och tar farmor under armen. Farmor skidar inte längre

efter att hon ådrog sig en knäskada då hon ännu njöt av att dansa på vita stel-

nade böljor.

– Nu solar hon sig bara och snart blir hon lika rynkig som hon var innan

operationen, tänker sjuttonåringen.

De bär skidorna över axeln och ställer sig i kö vid gondolen. Det är vindstil-

la i vykortslandskapet. Gondolen svingar sig i höjden. Skidåkare skramlar

med sina skidor. I gondolen står farmor i översvallande päls, stora solglasögon

och klumpiga moonboots med knähunden som gnäller i famnen. De trängs

med snowboardare och huttrande japaner som fotograferar. Gondolen svävar

mellan taggiga alptoppar. Stupen sänker sig hemska och hotfulla. Rovfåglar

bygger bon i rämnorna. Gondolen glider över sin blåa skugga tretusen meter

över havet. Gungar till högt över dalen och stannar vid restaurangen Piz Glo-

ria. Blofelds klinik och gömställe i bondfilmen. Nu turistattraktion. De är mitt

i äventyrsfilmen. Som en rymdfarkost från sjuttiotalet.

Jungfraus spetsiga topp vaktar på folk som smuttar på bonddrinkar eller

60 | m a n u s 32 (2014)

skålar i champagne allt medan restaurangen roterar. Ett varv i timmen. Lång-

samt sveper blicken över bergens ismassiv. Bergen klädda i vita glaciärkappor.

Vacker som en skör bondbrud av äldre modell sveper farmor in sig i en

murrig pläd och lägger sig ner i en solstol. Hon solar i päls med hunden i knät

och vinkar till sin Bond i urblekt overall och sin ljuslockiga sonson i svart mös-

sa. Solen värmer terrassen, värmer isen som blixtrar bort och droppar. Innan

de kastar sig ner för stupen sveper farfar i sig en snaps. Den värmer.

– Ta det försiktigt med snapsen, säger sonsonen med ungdomlig arrogans.

Du är inte ung. De sista backarna är farligast. När man är trött tappar man lätt

koncentrationen.

– Gammal är äldst, säger farfar skrattande. Och tänker att var atom i son-

sonen är en avbild av honom som ung.

Han vet att han inte faller, vet att han inte krockar med andra åkare. Vet att

han ännu är stjärna i backen. Han vill vara det länge.

De lämnar farmor där himlen ger sin blåa färg åt isen och spränger ner för

den svarta Infernobacken. Snön yr. Vinden plockar vinterblommor. Djävuls-

backen stupar brant. Skidan skär in i isen med lager av gnistrande mjuksnö.

Det drar till i lårmusklerna. En gupp, ett fall, en kurva, en hoppsväng och en

höftlandning. Som skulle de jagas av skidande banditer med maskingevär i en

hisnande skidjaktsscen. Som James Bond. De svävar ner mot en tryggare plats.

Efter f lera åk är det dags för en paus på en solig platå med ett gytter av res-

tauranger. Här finns vandrare med stavar, entusiaster i bastanta skor, illröda i

ansikten av solen och den långa promenaden. Flanörer med sina hundar, de

som övergett skidåkningen, men inte bergen. Livligt som under rusningstid.

Korv och champagne. En snaps. Svarta fåglar med gul näbb pickar i sig mat

som folk lämnat. Farfar häller i sig en snaps.

– Var försiktig, säger Janne varnande. Drick inte mera snaps. Du tappar

koncentrationen. Det sista åket är farligast.

Dagens sista backe börjar vid glaciärens kant. Den långa breda backen lö-

per ner från två blåa världar, en i isen och en där uppe. Snön är som pudersock-

er. Skidorna har f lyt och stor svängradie. Isens silver krossas. De dansar fram

tills solen gömmer sig bakom taggiga toppar. Skidorna söker sig neråt. Ner till

den mörka skogen. Pisten smalnar till en vit silverglimmande väg. Granarna är

skrämmande svarta. Kurvan skarp. En sten och skidaren mister balansen.

Han faller mot skogen. Som moln far stjärnor och solar förbi. En kort stund är

det mörker. Och tystnad. Så hör han ljudet av skidor som susar förbi och nå-

gon som stannar och frågar

– Hur gick det? Bröt du något? Du f laxade till som fåglarna på balkongen.

Stig upp. Ligg inte som den döda fågeln på taket.

Han som fallit in i den mörka skogen, in i den blåskimrande snöiga världen

m a n u s 32 (2014) | 61

slår upp ögonen och sträcker ut sin hand. Han sträcker sig efter sin svarta mös-

sa. Stiger upp och putsar byxorna från den kalla snön. Snön har trängt in över-

allt. Trängt in under den gula skjortan och de svarta byxorna.

– Inget hände, säger sjuttonåringen förbryllat. Allt är okej. Jag åkte på en

sten och tappade balansen och koncentrationen. Han knäpper på sina skidor.

Timmen är blå. Månen gör redan en lysande mångata och skidorna tar

dem hem till hotellet med gröna fönsterluckor, till farmor med päls och knä-

hund.

u

62 | m a n u s 32 (2014)

Catherine Sid

Ode till s/y Haffsårkestern

(båtens namn då med tillstånd av Tove Jansson)

Vattenmolekyler

A.

Vårens kraft

bedövande glädjekaskader

i naturen

Själen vill slänga

alla vintertvång

allt förbjudet

fult

o bisarrt

kroppen vill njuta av

livets under

o klä sig i

alla sommarnyanser

Ut till havs!

ropar anden

lämna all brådska

ut till havs!

B.

Varför är havet frihet

om det består av triljoner

vattenmolekyler som

måste leva ihop?

m a n u s 32 (2014) | 63

Varför är båten frihet och seglen

som är direkt beroende av

mast, gast o

skepparballast

Varför byts längtan

till frihet

vart år den första

maj?

Hur kan vattenmolekylerna för

alltid

bo ihop?

u

Kasta loss & Hissa segel

Förr under somrar

fanns bara semester

med stress, fiskben

gräsklipp

passa upp

Nu finns en längtan

som svider

redan på hösten

en känsla starkare

än rus

Att komma ut

kasta loss

hissa segel

rymden öppnar sig

o faret är fritt

Att få vara

nära barnen, sommaren, havet

o Dig

vågorna glittrar

o vinden friskar i

u

64 | m a n u s 32 (2014)

Perfekt polish

Cirkelringar runt viken

loja, breda

vitklorerade

redan äldre

segel

Skrovet glänsande

– perfekt polish

De andra står på stranden

med mörka ögon

under skepparmössorna

f lagghissning

– kommodoren talar

Cirkelringar runt viken

lätt kuling

Ökad fart

– perfekt polish

Lyckan av att vara

första båten ute

u

m a n u s 32 (2014) | 65

Vass om försommaren

Vassen

hoppar

jämfota

över öarna

i

den yttre

arkipelagen

o sänder tentakler

in

under

broarna

till fjärran vikar

u

66 | m a n u s 32 (2014)

Rökt fisk

Under nattens allra sköraste timme

strax innan dagen gryr

precis i den timme

då allt är så tyst och stilla

att man kan höra f laddermössen återvända

kornknarren vakna upp o

vågorna varsamt tvätta

av stranden

Just då kan man sitta

uppe på berget

högt ovan de sovande båtlagen

o blicka ut över fjärden

in i diset som omger öarna

o höra fiskebåtarna

närma sig med ett taktfast dunk

med f lere yrvakna tärnor

i kölvattnet

u

m a n u s 32 (2014) | 67

I hamn

När man sovit

tryggt i lähamn

o vaknar

tidigt om morgonen

efter en krävande etapp

föregående dag

med rockarna ännu utbredda

på tork i kajutan

o Wallas-Marinen

tickande i kartskåpet

kan man ta sig ett

uppfriskande dopp

kliva tillbaka upp på

det ännu daggvåta däcket

medan katten och barnen

med härligt bruna kinder, ännu sover

o njuta av morgonen

gubbens nykokta, ångande vatten

pulverkaffet

då kommer insikten

om att

det goda egentligen

är det enkla

u

68 | m a n u s 32 (2014)

Sommarlycka? Tankar strax innan jul

Om du tar:

en båt o ett hav

några moln

lite öar

massor av sol

inlagd sill

nypotatis o dill

race över havet

till nästa etapp

spänning

iver o lysande

vältrimmade

segel

långa strapatser

längs dammiga

byvägar

till en vik så bländande skön

med tångdoft o strandsnäppor o

kvarglömda anemoner

fiskstjärtar på några

blanka stenhällar

fornristningar i

den största plattstenen

långsamt växande

åskmoln i horisonten

tolv brunbrända ben

lätta hopp

över de sista solvarma

strandstenarna

fort in i värmen o tryggheten

i kajutan

vad får du då?

u

m a n u s 32 (2014) | 69

Huset

Under den

sista etappen

passeras en ö

Med ett hus

på en annars öde ö

högst uppe

på berget

huset har levt i

många sekel

innan

men det står

fortfarande stadigt

o kunde säkert

berätta om

hur man kunde vara

nöjd

med så mycket

mindre

förut

u

70 | m a n u s 32 (2014)

Martin Westman

Somewhere My Love

Den egyptiske ortopeden

kan vara rätt säker på att ingen

anar vad han kluckar åt i bussen

från Ekenäs till Hfrs

svartmuskig vid mobiltelefonen

med köttigt djup röst, snarlik

en mosters öronläkarmans där den mullrade smått åsklik

från övre delen av hans avsevärda kroppslängd, inte olik

en kolerisk variant av George Clooney

På släktvisiten, orkestrerad som alltid av mormor

som om det krävdes energi av hennes kaliber

för att jämka olika kontinenter samman

ens litet tillfälligt

I radhuset i Munksnäs

(vilka ytor! en gracil trappa krökte uppåt)

blev vi tilldelade var sin kusin

Jag fick välja solo eller komp

Han stämde gitarrerna och valde noter

Allt blev fel Allt

Melodin svävade svårt (”Somewhere My Love”)

Rytmen f lydde undan

Han log världsvant överseende

och fick sedan en karriär inom internationell tandkräm

Tänk att som små ankor komma hit

och förväntas simma med svanarna

Hur omaka var det

Hur från början dömt?

Nu kan jag varken fråga

kvinnlig kusin eller syster

u

m a n u s 32 (2014) | 71

Solveig Williams

London på sextio- och sjuttiotalen

Den tiden verkar väldigt långt borta när man tänker tillbaka och visst var Lon-

don en annan stad då än nu, alldeles liksom femtiotalets Helsingfors inte kan

jämföras med staden av idag. Att hyra ett rum med kokplatta och delat bad-

rum/wc två trappor upp kostade 5 guineas per vecka. Hade man jobb fick man

också lön varje fredag med ett par sedlar och några mynt i ett litet brunt ku-

vert.

En guinea (en gammal penningenhet) är lika med ett pund sterling plus en

shilling. Det gjordes guld-guinea-slantar fram till 1813. Numera känner de

f lesta inte till pund, shilling och pence för genom decimaliseringen på sjuttio-

talet försvann dessa begrepp. Ett pund bestod av 20 shillingar och en shilling

av 12 pence. En guinea var 1,05 pund sterling och min hyra var alltså drygt fem

pund per vecka. ”Kunde man bo så billigt?” Jovisst, men jag fick ju en veckolön

på 12 pund vilken långsamt sniglade uppåt. En ung man, som ville imponera

på mig, sa stolt att han förtjänade ”a thousand a year” vilket var 20 pund per

vecka. Tänka sig! En ny Morris Mini bil kostade 900 pund då, alltså en årslön

för honom.

I slutet av sextiotalet var maten billig. Man gick till Safeway eller Sainsbury

på lördag morgon och plockade varor i vagnen. En burk konserverade ärter el-

ler Heinz Baked Beans kostade kanske 9 pence. Brödet som mest var vitt och

färdigt uppskuret och plastförpackat var inte mycket dyrare. En härlig sylt-

burk kunde man få för ungefär 2 shillingar. Smöret kom från New Zealand och

ost fanns av alla sorter: cheddar till vardags och Stilton till fest, om man ville

kosta på sig. Jag minns att räkningen för hela vagnslasten sällan gick över 2

pund när jag dessutom hade köpt te och kaffe, socker, bacon och ett halvdus-

sin ägg samt tvättmedel och badrumsartiklar. På Portobello Road eller North

End Road i Fulham fanns grönsaker, frukter och aromatiska örter. Alla slags

färskvaror, inklusive kött och fisk, såldes på öppen gata.

En handfull shillingar behövdes för varmvattenberedaren i badrummet

och många f ler vintertid för att få värme i gasbrasan i rummet. Vad jag minns

kostade det ingenting extra för elektricitet till lamporna eller kokplattan. Se-

nare, när man skaffade kylskåp, fick man en egen elmätare och stod för för-

brukningen.

Alla hade inte bil då, dels för att det var dyrt och nästan lika svårt att parke-

ra som nu och dels för att man kunde ta sig fram överallt med buss och tunnel-

72 | m a n u s 32 (2014)

bana i stan och med tåg över hela landet. Då fanns det räls – mycket har nume-

ra dragits in – överallt och tågen gick f litigt mellan städer och byar i alla rikt-

ningar. Jag reste inte runt alldeles i början för jag hade så mycket att utforska i

London.

Det fanns inga egentliga cykelvägar i stan. Man bara ”fillade” bland bilar

och bussar och det gick bra till och med runt det livligt trafikerade Hyde Park

Corner. Cykelhjälm hade man inte. Där är ju vänstertrafik och den saken lärde

man sig genast. Inte tycker jag nu heller att det är märkligt att trafiken löper

som den gör. Jag blev så van att jag som i minnets backspegel ser hur bussarna

går, var man ska stiga på för att fara åt ett visst håll och hur allt fungerar.

På den tiden var jag energisk och cyklade mycket, ibland om söndagarna

till Kew Gardens, den enorma botaniska trädgården med växthus som liknade

uppblåsta gräddtårtor. Det tog ett par timmar att trampa dit från Kensington,

där jag lyckligtvis kunde bo i närheten av arbetsplatsen, och lika mycket tillba-

ka.

Visst fanns det grönska och blomsterprakt på närmare håll i de stora par-

kerna. Hav av krokus i mörk- och ljuslila, gult och vitt spred sig i Kensington

Gardens redan i februari och en månad senare blommade smörgula påskliljor

överallt, t.o.m. längs banvallarna där tunnelbanan kom upp till markytan. Se-

nare blev det rosenprakt överallt. Vid St. Mary’s Church blommar fortfarande

skära, milt doftande rosor långt in i november.

När jag väl blivit hemmastadd i London brukade jag, då vädret medgav,

trampa iväg med en liten matsäck till Paddington Station på lördagsmorgo-

nen för att köpa biljett till någon station på 30–40 km avstånd. Cykeln fick åka

gratis i godsvagnen. Sånt går väl inte an numera. Vidare med en karta längs

byvägar, ibland för att se någon urgammal kyrka, något av de många godsen

och deras underbara parker, eller under sensommaren för att plocka bär längs

vägarna. Det fanns att ta för sig av saftiga och söta björnbär. Man bara klev över

en port och vandrade på insidan av de höga häckarna som består av en mängd

olika arter. Det sägs att man kan räkna århundraden som häckarna funnits ge-

nom artrikedomen.

Största delen av England är ju ett urgammalt kulturlandskap. Jag plockade

björnbär och fyllde plastkassar. En del blev sylt och resten blev vin som, när

jäsningen lyckades, smakade litet som portvin. Ibland hittade jag blå hag-

tornsbär också. Dem kunde man göra till en härlig likör genom att packa dem

med socker i en burk, hälla på gin och skaka om ibland under några månader.

Drycken blev grannröd, och kallas sloe gin, alltså hagtornsgin.

På dessa utfärder var det inte nödvändigt att återvända till stationen var-

ifrån man kommit utan man letade upp en annan på kartan och kunde vara

99 % säker på att ett tåg skulle gå till London om inte genast så om ett par tim-

m a n u s 32 (2014) | 73

mar. Fick man vänta fanns det oftast en pub i närheten där man kunde vila be-

nen, ta sig en Guinness och äta den sista smörgåsen eller köpa en ”plowman’s

lunch”, dvs. en tjock skiva lantbröd, en stor bit cheddar ost, en klick stark chut-

ney och ett par skarpa syltlökar. Alltså vad man antar att de som for ut för att

plöja åkrarna en hel dag hade haft med sig för att orka med arbetet.

En vårdag, när solen sken och lärkorna drillade ovanför fälten, tyckte jag

att det vore synd att återvända till stan samma kväll. Jag stannade vid en pub

som också hyrde ut rum och frågade om priset. Det var överkomligt. I byns bu-

tik köpte jag en tandborste och klarade natten utan pyjamas. Bacon och ägg

bjöds så klart till frukost. Efteråt berättade jag för vänner att jag sovit gott ”in

The Kings Arms.”

I London fanns det på den tiden ett stort utbud av teater med förstklassiga

skådespelare. Priset på biljetterna var lågt om man nöjde sig med att sitta på

piphyllan. De första åren kunde jag klara en teaterkväll med en 10-shillings-

sedel (alltså ett halvt pund). Om jag promenerade dit, köpte den billigaste bil-

jetten och ingenting under pausen, kunde jag ta en taxi nästan hela vägen

hem, eller åka buss ifall jag hade förfallit till en portion glass i en deciliters

pappersburk.

Den här situationen ändrades så småningom och biljettpriserna steg

djärvt, men jag hann i alla fall se mycket utmärkt teater för vad man nu anser

vara småslantar, med bl.a. John Gielgud, Laurence Olivier, Michael Gambon,

Derek Jacobi och hela familjen Redgrave samt Joan Plowright och Penelope

Keith. De f lesta av dem blev senare upphöjda och tituleras Sir eller Dame. När

jag f lyttade från London 1981 hade jag samlat en knapp hyllmeter teaterprog-

ram som det tog en lång kväll att se igenom och minnas de där underbara före-

ställningarna innan jag kunde göra mig av med häftena. Vilken skatt de hade

varit idag, men man kan ju inte släpa så mycket med sig genom f lyttar till f lera

länder. Minnena återstår men bleknar tyvärr.

För mig fanns det konst och historia att absorbera nästan varsomhelst i

London. Annat kan man inte tänka sig i en så anrik stad. National Gallery och

British Museum först och främst men Victoria & Albert och andra i dess när-

het imponerade. Under vissa tider, beroende på vilket parti som styrde i sta-

den, fick man gratis inträde. De samlade skatterna är oerhörda för de kommer

ju från ett vidsträckt imperium och visar hur föregående generationer beva-

rade och konserverade för framtiden. Visst är somligt tvivelaktigt, såsom el-

fenbenstronen och annat av samma material. Beklagligt att man inte tidigare

förstod vad man höll på att utrota, men inget skulle vara vunnet om dyrgripar-

na nu förstördes som det föreslagits, av en prins dessutom.

Sextio- och sjuttiotalens London var kosmopolitiskt också vad det gäller

restaurangerna. De grekiska matställena var populära och av de indiska fanns

74 | m a n u s 32 (2014)

det många i olika prisklasser. Där gjorde jag mina första bekantskaper med ex-

otiska maträtter. Det händer fortfarande, när jag känner doften av curry, att

jag tänker på London.

Min allra första bekantskap med ett café där var Lyons Corner House vid

Marble Arch. En mörkhyad matrona i vit blus satt bakom te- och kaffeurnor-

na. ”A cup of coffee, please,” sa jag. ”Black or white?” frågade hon strängt. Jag

var konfunderad. Skulle jag bekänna färg på något sätt? Sen insåg jag att ”whi-

te” betydde kaffe med mjölk. Kedjan Lyons Corner House finns inte längre

utan marknaden har mättats med etablissemang som säljer betydligt dyrare

kaffe med en myckenhet ingredienser förutom mjölk.

Numera, när jag besöker staden, gillar jag att göra en lång åktur på toppen

av en röd dubbeldäckare, om möjligt i framsätet. Man ser mycket och knotar

inte när trafiken grötar sig för man sitter skönt på en observationsplattform

och kan se sig omkring. Ilsken blir man däremot i en ännu bekvämare tradi-

tionell taxi medan man ser hur metern tickar iväg med pengarna utan att man

kommer någon vart. Då är det bättre att ta sig fram till fots, gärna med ett pa-

raply i beredskap.

London har vuxit mycket under de senaste åren och har blivit både bättre

och sämre, men största delen är oförändrad. Antikaffärerna längs Kensington

Church Street har likadana saker i fönstren som tidigare och Patisserie Fran-

caise vid hörnet av Holland Street säljer samma sorts bröd, croissanter, och

delikata bakelser som för nästan 50 år sedan. Den franskfödda medelålders

damen med det burriga röda håret som betjänade har ersatts av yngre försä-

ljerskor.

Derry & Toms, det eleganta varuhuset i samma stadsdel, finns inte längre

men nog poplinkappan jag köpte där på 70-talet. Kvalitet lönar sig! På Derry &

Toms tak, sju våningar upp, fanns en trädgård som vem som helst kunde besö-

ka och sitta i en berså och begrunda inköpen. Marks & Spencer och andra klä-

deskedjor huserar nu i byggnaden och trädgården sägs fortfarande vara till-

gänglig för allmänheten då den inte är bokad för privata evenemang.

Slutet av sextiotalet var en brytningstid från de etablerade normerna.

Plötsligt fanns det ny musik och nytt mode. Man lyssnade till The Beatles och

köpte sammetsjackor och slarvigt hopsydda, granna kjolar på Carnaby Street

för att visa sitt oberoende.

För de f lesta varade den eran inte länge men spår av den återstår. Av hippie-

tiderna ser man rester fastän de till en del har ändrat form och absorberat

ännu f ler internationella inf luenser. Jag undrar vilka intryck unga människor

som idag besöker London för första gången tar med sig och hur de ser på dem

om ytterligare femtio år. Rom kallas ju den eviga staden men förvisso är Lon-

don också evig.

u

m a n u s 32 (2014) | 75

Majsi Åhman

En främling har flyttat in

Hon har slutat bjuda på trerättersmiddagar

med de rätta vinerna och tygservetter

och ”vart ska ni resa nästa gång?”

”Aha, Vietnam – det blir säkert intressant.”

Inte bryr hon sig heller om att läsa

allt som står i tidningarna

EU och politikernas tvärsäkra åsikter

vikten av ekonomisk tillväxt

Hon har också slutat gå

på konstutställningar

för att se på tavlor

vars budskap hon inte förstår

Den blommiga länstolen

som borde ha klätts om för länge sen

tycker hon att duger bra där den står

insvept i en stickad filt

Vi är inte ännu helt bekanta med varandra

och jag vet inte vad jag ska tänka om henne.

Håller hon på att tappa greppet om tillvaron?

Borde jag be henne skärpa sig eller

låta henne vara den hon vill?

u

76 | m a n u s 32 (2014)

Vårmorgon

Ett ensamt moln

seglar förbi mitt fönster

lockar ut

till bofinksjubel

pollenstinna björkar

och krokusfägring

Men tunga ögonlock

och motsträviga leder

får mig att kura ihop

under duntäcket

i väntan på att kroppen

ska hinna ifatt våren

kanske i morgon

u

m a n u s 32 (2014) | 77

Glädjen

Glädjen

över nattens uppskov

bär mig genom dagen

tacksamheten

över ”inte idag heller”

gör kvällen njutningsfull

Så visst finns det

välkomna åldersbonus också!

u

78 | m a n u s 32 (2014)

Petra Österman

Bergspoesi

Sitter och tänker

tankar på hög höjd

ser både bergen och havet

en solnedgång

är en solnedgång

alltid olika

Mörkret faller över bergen

över byarna

jag sitter på balkongen

och skriver dikter

märker det knappt

stjärnorna tänds

över tankarna

Byar glittrar

i bergen

Berg är alltid vackra

på avstånd

när man inte behöver

bestiga dem

u

m a n u s 32 (2014) | 79

Semesterparadiset

Städerskorna

blir äldre

men inte jag

trädgårdsmästaren

har grått hår

när fick han det

katterna är borta

deporterade under vintern

vem matar dem nu

en envis katt är kvar

och söker efter mat

eller sin familj

barnen känner igen den

det är Poseidon

Jag sörjer palmerna

som ska fällas

för att ge plats åt ett fyrstjärnigt hotell

vi är alldeles nöjda med det trestjärniga

ingenting fungerar ju ändå

och ska alltid fixas på måndag

vill inte byta ut balkongernas valv

mot arkitektens räta linjer

för en gångs skull behöver jag

inte en större simbassäng

ett stenkast från havet

jag sörjer palmerna

Talar du apelsinska

nej, men det är sommar

och sol och hav

strandpojken, som också i år,

heter Kostas

tvättar de gamla parasollen

så att allting blir nytt

80 | m a n u s 32 (2014)

Så kommer äntligen

den sena kvällens svalka

och jag intar en kall öl

på balkongen, kontemplerande

tankarna som smalt i solen

Vi är helt avskurna

från yttervärlden

BBC har frusit

på en gammal bild av Didier Drogba

och ljudet fungerade aldrig

vi har bara den här poolen

vid en remsa av Medelhavet

som gud har gett oss,

skuggan på balkongen

och en handfull

yes-yes restauranger

Baren El Mundo

finns inte mer

om den inte återuppstår

om vi inte återuppstår

i affärens fönster sitter

en stor ljusröd skrattande buddha

jag går in och beställer en mindre

lämnar den kvar

att vinka åt turisterna

lyckliga den som får övenrvintra i Chania

Gud är barmhärtig i kväll

det är ett dis framför solen

och horisonten är dragen med

ett tjockt blyertsstreck

i morgon ska vi resa

det ser ut att bli regn

u

m a n u s 32 (2014) | 81

Recensioner

Samtliga recensioner har skrivits av

Petra Österman

Ett gulnat 70-talsfotografi

Johanna Boholm: Bygdebok. Ellips förlag. 2013.

Johanna Boholm (f. 1976) debuterar med den lyriska berättelsen Bygdebok.

Den handlar om en barndom; en f licka och en frånvarande far. Ibland är han

där, i vardagsrumsdunklet i en snurrande TV-stol, också på söndagar då f lick-

an drömmer om skidutf lykter. I garderoben hänger hans skidkläder, oanvän-

da med prislappen kvar. Det är andra barn som får fara på söndagsutf lykter

med sina fäder.

Boken är uppbyggd så att en ung kvinna talar till sin syster, men om jag har

förstått rätt så handlar det om en och samma person. Hon verkar lida av ano-

rexi. Mödrarna, mostrarna kommer med ylleplagg och soppa som hon kastar

bort. De är välmenande och kommer också med näsdukar och halspastiller,

men för huvudpersonen är de bara ”en grå klunga”. Det är bara den frånvaran-

de fadern som räknas. Det här gör att barnet är mycket ensamt.

”Jag och pappa”, skrev du överst på din teckning, i mörkret. // Och där, syster,

börjar vår gemensamma berättelse. / Vår egen bygdebok.”

”Anteckningar.

Jovisst anteckningar. De här: blyertsstreck i dörrposten, så här lång var du ett

år, så här lång ett annat, dina initialer. Strecken högst upp hade du ristat dit

själv. Ingen fanns där och mätte dig. Du stod där med en bok över huvudet, tätt

mot håret och dörrposten, kråmade dig bort med boken kvar i ena handen,

försiktigt, drog sedan ett streck under. Så här långt, så här ensam. Huvudet

med, kroppen, fötterna, hela du och initialerna, olika för varje gång. Guld

Skvätta, Knarr Hätta.”

Johanna Boholm bor i Jomala. Åland nominerade Bygdebok till Nordiska rå-

dets litteraturpris 2014. Ellips har åter bevisat hur viktiga små förlag är.

u

82 | m a n u s 32 (2014)

Blues i Berghäll

Elsa Boström: På svartvita trösklar. Ellips förlag 2013.

Elsa Boström (f. 1930) skriver om hur det är/var att älska en svart man.

Leva djärvt

Leva svartvitt

tre trappor upp på Andra linjen

utöver Mississippi och tolv takters blues

äga en rödgul papegoja, en sliten kappa

föraktas av landsmän

ofördragsamma som giktbrutna påvar

överges av vänner

Det är 21 år sedan Boströms senaste diktsamling

(13 sedan hennes senaste roman) och man är tacksam

över att hon gett oss denna.

En slocknande stjärna invirad i

molnet som ett mormorssmycke

i vadd, länge sparat i en låda

för en oförglömlig älskare

Diktsamlingen är indelad i tre delar. Den första, Blues i Berghäll, handlar om

kärleken till James. Den andra, Avdelning X, innehåller 25 dikter om livet på

en psykiatrisk avdelning: ”Man måste leda sin förvirring i koppel / som ett

bortsprunget djur / lägga orden rätt när de vitklädda frågar / hur depressionen

mår i dag”. Den tredje, Sjunka eller stiga, tror jag handlar om livet efteråt:

Båtbryggan korsfäst i snön

men hjärtat som drivved

aldrig stilla

alltid på väg någonstans

som havets vågor under isarna [...]

Diktarjaget överlever genom att skriva:

Ilningen när Gud blir mer trovärdig

låter åtminstone ett barn överleva

m a n u s 32 (2014) | 83

i det sönderbombade huset

Också mig ger han tre nådegåvor

en bunt tomma pappersark

en vässad blyertspenna

och en många gånger skarvad lina

för balansgången

över de djupa mörka vattnen

Tyvärr lossnar sidorna i den första avdelningen och håller på att blåsa bort i

meltemin, men jag lyckas rädda alla dikter.

u

84 | m a n u s 32 (2014)

En bergsängel landar

Birgitta Boucht: Förklädd och naken. Självporträtt. Själsfränder. Skrift.

Schildts & Söderströms 2014

Hädanefter ska jag vårstäda, i tid, inte i juli, och njuta av det, och kanske även

julstäda. Det är trots allt så mycket bättre än att dödsstäda som Birgitta Boucht

(f. 1940) talar om i Förklädd och naken.

Att skriva sina memoarer kan väl också ses som en slags dödsstädning.

Om någon ännu tvivlar på att Birgitta Boucht kan skriva så behöver den

inte längre göra det. Hon har ju utkommit med en brokig skara böcker, på di-

verse förlag, har inte precis karriärplanerat. Men här är (hoppeligen inte det

yttersta) beviset. Om ni bara vill ha ett smakprov så läs avsnittet ”Lycklig resa!”.

Här lär man sig bland annat att man kan göra korstecknet med tungan, inne i

munnen, om man inte vill bli upptäckt som religiös i diktatorn Ceausescus

Rumänien.

Boken handlar till stor del om Birgitta Bouchts barndom och släktingar

och hennes egen tid som mamma, och annat vuxenliv. Som alltid är det myck-

et intressantare att läsa om verkliga personer än uppdiktade historier.

På tal om uppdiktade historier så är det många skrivare som känner henne

som kursledare. Hon har också skrivit en inspirationsbok för skrivare: Det

brinner en eld. (2000), vid sidan av f lera romaner, en bok med reseberättelser

(Konservatorns blick 2002), diktsamlingar, lättlästa böcker m.m.

Birgitta Boucht är en obotlig optimist. ”Hur kunde jag inbilla mig att det

räckte som förberedelse att gå sju trappor om dagen på Mechelingatan?”, skri-

ver hon när hon ska bestiga Kilimanjaro, Afrikas högsta berg.

”’Vi vänder när vi blir trötta’ var det mantra vi upprepade här hemma gång på

gång. Det viktiga var att skapa ett uppehåll i vardagen, ett mentalt rum att fylla

med nya erfarenheter, förverkligade drömmar. Och en biavsikt hade vi också:

att läsa Edith Södergran för berget och vinden och sålunda erövra en aning

plats från Hemingway.”

Inte för inte var hon mångårig ordförande för Edith Södergran-sällskapet, och

feminist. Det kan hända att hon inte hade erfarenhet av bergsbestigning men

hon blev berömd för Fredsmarschen 1981, då nordiska kvinnor vandrade för

fred i sju veckor, från Köpenhamn till Paris.

I kapitlet Forskningsresa på spårvagn konstaterar Birgitta Boucht att det

finns mycket få gator i Helsingfors som uppkallats efter kvinnor. Jag föreslår

därför att någon vik i Tölö uppkallas till Birgittabukten.

u

m a n u s 32 (2014) | 85

En vinterresa

Tomas Mikael Bäck: Vinterresa. Sjuttiotre

dikter. Schildts & Söderströms. 2014.

Tomas Mikael Bäcks (f. 1946) dikter blir allt

kortare, något som han också själv noterar i

den senaste samlingen Vinterresa. Sjuttiotre

dikter:

femtio år senare

dikten släcks

stavelse för stavelse

Det är vinter. Diktarjaget tar bussen till sjukhuset, om och om igen: ”i ljusrött

gryningssken / trängselbuss mot kliniken”.

inga observationer

nu är det jag som iakttas

Dikterna är sällan mer än två eller tre rader långa och fungerar ändå, men när

en dikt är bara en rad blir det för kort, som här: ”tänder på stenarna”. Däremot

blir två rader på sidan bredvid genast en dikt om att skriva dikter:

sjukhuset får ingen feedback

skriver dikt över blanketten

Diktarjaget beskriver bra cancerpatienternas vardag:

strålbehandlingens ljud

snart familjära

som nya hushållsmaskinens

Och sedan en enradig dikt som faktiskt fungerar:

tid pulver dimma

Diktarjaget kämpar på i vinterfinland:

ingen körsbärsblom

men snö

blåser ojapanskt kallt

i ansiktet

86 | m a n u s 32 (2014)

Men till sist blir det vår och även behandlingarna tar slut. Diktarjaget och även

diktaren överlever och vi kan förhoppningsvis se fram emot en fortsättning.

Vi har vant oss vid att det kommer en Bäck med ett par års mellanrum. ”Vin-

terresa är förmodligen Tomas Mikael Bäcks starkaste bok så här långt. Det är

inte lätt att skriva så här hoppingivande mitt i en cancersjukdom”, skrev Peter

Björkman i sin recension i Ny Tid. Själv tycker jag nog att Vinterresa har hård konkurrens av Bäcks förra bok Brottyta (2010): ”En tummelplats för / jag-vet-inte-vad: / och ansiktet i sol!”

u

m a n u s 32 (2014) | 87

Skrift

Martin Enckell: skrift. PQR 2013.

Pärmbilden är helvit och får en att tänka på begravningar. Innanför finns en

bild på en oljemålning, Poetens sal, en svart bild med strimmor av ljus. Det är

mäktigt, det är stora känslor och det är vackert:

åren gick

tills åren f lydde

mångatorna

sjönk ner i djupen

och de jag älskade

föll till stoft,

borgtornen rasade

och jag stod ensam

på vindbron till en värld

som var främmande

och lyste med ett iskallt sken

långt ut i rymden

Dikterna berättar om att diktarjaget upplevt mycket i sitt liv och att han, trots

allt, hör till överlevarna.

satt återigen kväll

med mig själv, hemma

i en avsides värld,

satt och var tacksam

att jag ändå, sent omsider

lagt ut alla avstånden

mellan mig och en kammare

där lekkamraterna, djuren

med halm och skräck i magen,

an efter dog eller bedrog mig

med andra som behövde dem bättre

satt i den vackra kvällen och vilade i trösten

att vi alla, nästan alla, är utbytbara

88 | m a n u s 32 (2014)

Bakom raderna kan jag höra författarens mässande röst från bokmässor och

radio. Det är en upplevelse att höra honom läsa.

Martin Enckell skriver om döden, en död som är trött på sin roll: ”såg dö-

den / döden var intill döden trött, / döden gick därifrån / med uppdragna ax-

lar, frusen / och fylld av längtan”.

Jag skulle inte vilja ha författarens mardrömmar, inte ens om det fick mig

att skriva lika bra poesi som han gör.

När man läser Martin Enckells dikter undrar man hur en människa orkar

bära på så mycket mörker. Man önskar att författaren, eller diktarjaget, skulle

förlåta sig själv eller låta gud, eller någon annan, förlåta honom, preskribera

skulden.

det regnade inte blod, det regnade bara ett underligt regn

och jag tog min yngsta dotter i handen

och vi vandrade ner till stranden för att be

de angörande spökskeppen vända

och för att be alla de gömda solstrålarna brytas

till en välvd skimrande bro, för alla, för alla och envar

Skrift är en stark diktsamling som borde ha fått något pris. Det känns som att ingen märker att Martin Enckell skriver stor dikt, bara för att han publicerar

sig så sällan. Den här gången var det som tur var ”bara” fyra år sedan den se-

naste samlingen Under ett ramsvart hjärta, som var comeback efter 13 års

”tystnad”.

u

m a n u s 32 (2014) | 89

Septemberliv

Kaj Hedman: Septemberliv. Scriptum 2013.

Kaj Hedman (f. 1953) skriver om ”utmattning med volanger av guld”, om både

ljus och mörker, kanske mest om mörker. Redan i den första dikten anslår han

tonen:

där går de, de

i mörkret

tysta, mörka

Mest handlar det om årstider och natur, men här finns också en annorlunda

dikt om ett sällsynt, uppsluppet ögonblick:

lossar på

slipsen bubblor av

svett stryks från

pannan huden

knottrig av

salt av människor, av

dunster, foten fast i sin

rytm, horan, asiktets

blå rök

tappade, genomsökta

kamrat tar upp

slipsnålen som

fallit

Här finns också ångest. Det handlar trots allt om en liten pojke som är rädd för

månen. Michel Ekman säger i sin recension i Nya Argus att Hedman skriver

om barndomens utsatthet och om hur denna utsatthet lever kvar i den vuxna

människan. Titeln Septemberliv talar också om att det redan börjar skymma i

livet.

mörkrets gräns; hund,

fuktig sand, nerskrivna

tankar, och tiden som

90 | m a n u s 32 (2014)

gick sin väg

till sist?

droppar; syrener, åldrade i

grå himlens fåror, vind faller i talet

utmattning med volanger i guld;

skimrande väl i dalen, svarta

lekar nätet, och

fångad i sött och

lugnet

lugnets larm

Septemberliv har ett snyggt omslag av Metha Skog. En hög byggnad avspeglas i

vattnet så att det bildas ett kors.

u

m a n u s 32 (2014) | 91

Guldgrävarpoesi

Bosse Hellsten: Eldorado. Schildts & Söderströms 2013.

Bosse Hellsten (f. 1978) märker ut nya revir i Eldorado: ”Jag når vägskälet / i gryningen / karigasniemiv. 2764 / 99910 inari / diktens geografiska ort.” [...]

Han är sin stil trogen, fast man tycker att han kunde skriva inari med versa-

ler. Åtminstone slipper vi den här gången kryssen xxx över de maskinskrivna

orden.

Det är vildmarksromantik: ”Jag bär in / sovsäcken / skrivmaskinen / lite

förnödenheter / och f lyttar in. // Jag sitter / på trappan / vid en av de / sista ut-

posterna / i världen. // Ett bi / surrar / under arktisk / himmel.”

Och det är vackert:

Morgonrodnad kommer

över fjälltopparna

som aurum

guld på latin.

Han söker ett mera ursprungligt sätt att leva. Dock inte utan burköl.

Det är exotiskt, han måste beställa whiskeyn med kupong till ombuds-

tjänsten och spriten kommer med postbussen till byn. Och det finns

mullvadsavföring i skrivmaskinen, men som tur var finns det: ”... kilometervis

/ finstämd poesi / kvar i den.”

Jag tittar ut

renen glor

tillbaka.

Jag stänger dörren

återgår

till dikten.

u

92 | m a n u s 32 (2014)

Att leva skrivande

Merete Mazzarella: Att berätta sig själv. Inspirationsbok för den som vill skriva

om sitt liv. Schildts & Söderströms. 2013.

”När associationerna dyker upp gäller det att anteckna dem för annars för-

svinner de, hur övertygad man än för stunden kan vara om att de är oförglöm-

liga.” Det här är ett av de viktigaste råden i Merete Mazzarellas (f. 1945) hand-

bok. Anteckningsboken kan se ut hur som helst, men den får inte vara för fin.

Mazzarellas egen anteckningsbok innehåller allt mellan himmel och jord, och

där känner jag ju igen mig, också om jag tycker att det är lite opraktiskt att all-

tid behöva leta efter sina anteckningar bland annat ”bråte”.

Mazzarella skriver att man kan börja sin berättelse var som helst, men gär-

na där det bränns. ”det enda viktiga är att göra slag i saken och börja, att bryta

datorskärmens – eller det vita papprets – tomhet.”

Hon säger att man inte får vara rädd för att skriva dåligt: ”det gäller att tän-

ka att en aldrig så dålig text ändå alltid är bättre än ingen text alls.” Det är lite

som när jag tvättar fönster alltså.

Man behöver inte alls ha planer på att skriva något för att läsa Mazzarellas

bok. Här finns gott om underhållande anekdoter och filosoferande kring livet

och litteraturen, till exempel om moralen kring att skriva om sina närmaste.

Och vill man skriva så behöver man inte alls tänka på att försöka få det

publicerat. Det går bra att skriva för den närmaste kretsen eller för sin egen

skull.

Kör man fast kan man ta en promenad eller diska. Jag kan avslöja att jag

aldrig har något odiskat, däremot mycket oskrivet, och ja, jag tycker om att

promenera.

Att berätta sig själv har också kommit ut på Forum i Sverige. I Finland är

pärmbilden grå med en svart livboj på. Jag antar att man ska se det som att his-

torier kan rädda liv, eller att skriva åtminstone kan rädda ens eget liv, eller att

den här boken kan rädda din historia. Livbojen ser också ut att vara ett försto-

ringsglas. I Sverige består pärmbilden av ett par böcker på en stol, antagligen

vid sängen, med ett äpple, en blomma och en blyertspenna, och en skymtan-

de kaffekopp. Njutbart med andra ord.

u

m a n u s 32 (2014) | 93

Sov fortare

Metha Skog: Sov fortare. Ellips förlag 2013.

Redan titeln skvallrar om att Metha Skog (f. 1954) har ett nyskapande, lekfullt

sätt att handskas med språket. Hon bara inte uppmanar oss att sova fortare

utan kaffet sorlar och hon längtar efter blomsoliga surrängar.

Men allvaret finns där. Hon skriver om landsbygden och traditioner som

försvunnit. Korna är borta och ”deras stigar suddas ut från satellitbilder”.

På grannens mjölkpall väntar stånkorna förgäves fyllda

med snittblommande rallarrosor som humlor pollinerar

Med bara ett par meningar kan hon ge en beskrivande bild av skeendet och

baka in samhällskritik: ”I finkappan sitter hon vid köksbordet / medan hon

slutar vänta på färdtjänst [...]”

Överhuvudtaget är hon väldigt bra på att beskriva, man ser tavlor framför

sig, men så är hon också bildkonstnär.

På stela ben tog köksbordet sig närmare fönstret

lät solen breda ut sig över vaxduken

Doften vilar in huset till ett hem

och någon har hänt rummet

Det märks att hon tycker om sommar:

Årets enda sommar

en fjärdedel att ge nåd åt resten

Soldygn hägrar där borta, snarare längre bort där

sjöpölar framme på heta dagars asfalt

och vågar njuta av den ”utan sommarängslan om att något som närmar sig bär

på slut”.

Man kan också se ett intresse för matematik. Metha Skog skriver intelligenta

dikter:

Med hissen i vårt hus tar det drygt sjutton år att ta sig till månen

På den tiden hinner de väl ställa i ordning där tills vi kommer

94 | m a n u s 32 (2014)

och vi tar reda på hur långt vi behöver

backa i utvecklingen för att göra om inf lygningen tillbaka

under andra vindförhållanden ändrad landningsvinkel

utan att komma ur moralkurs

Sov fortare är Metha Skogs (f.d. Waselius) sjätte diktsamling, men för mig är

författaren en helt ny bekantskap som jag är glad att jag gjorde.

u

m a n u s 32 (2014) | 95

Vackra människor

Peppe Öhman: Vackra människor. Schildts & Söderströms. 2014.

”Det känns som om ingen är intresserad av något annat än av hur bilden av de-

ras liv ser ut”, säger Ida om sin sambo Max vänner. När jag läser Peppe Öhmans

(f. 1976) debutroman Vackra människor känner jag hela tiden att jag ser på bilden av huvudpersonernas liv; yta, yta.

Det handlar om paren Ida & Max och Sanna & Johannes (och vad de, och

alla andra har på sig). Sedan blandas kortpacken.

Missförstå mig inte. Boken är läsvärd, om inte annat så som en antropolo-

gisk rapport från en annan värld, ”innerstansbubblan” eller ”hipsterkvarte-

ren”. Och man vill veta hur det går. Men, och det är ett mycket stort men, det

känns hela tiden som att man är inne i en reklamfilm.

De eviga beskrivningarna av vad folk har på sig. Till slut vill man skrika

”inte ett plagg till” och då är jag ändå klädintresserad, eller ”inte en inredning

till” och då läser jag faktiskt inredningstidningar.

Budskapet är ”jag konsumerar, alltså är jag”. Allt annat är mindre viktigt.

Det viktigaste är vad jag har på mig och hur jag ser ut, och konstigt nog också

vad andra har på sig och hur de ser ut. Här gör författaren ingen större skillnad

på könen, även männen ref lekterar över andras klädsel, och, håll i er nu, till

och med över vad andras barn går klädda i. Människosläktet måste ha förän-

drats medan jag gjorde något annat.

Boken innehåller massor av skrivfel. Man önskar att någon skulle ha kor-

rekturläst den.

Jag läser Vackra människor på stranden, långt från bokens vinterhelsing-

fors, i min sommarbubbla. Bikini Lindex, solkräm Pizbuin, charter Aurinko-

matkat.

u

96 | m a n u s 32 (2014)

Innehåll

Ursula Vuorenlinna

Kära läsare! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3

Iris Backlund

Låt det vara den. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4

Tiina Borgstén

I korgen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 8

Inte som vi andra . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 9

Agneta von Essen

Kaos & Ordning . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 11

När språket växer. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15

Ann-Marie Forsberg

Om tider . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17

Christine Grandell

Bastubranden . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19

Gitta Hallakorpi

Ramaskriet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 22

Eivor Holm

Faster Märta . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 25

Minkki Huldén

Det är inte fullmånen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 28

Och jag sjöng kanske fel sånger . . . . . . . . . . . . . . . . . 29

Dansande hästar i svart och vitt. . . . . . . . . . . . . . . . . 30

Ann-Mari Lindberg

Vitsippan. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Gerd-Peter Löcke

Vie le cocktail. En renässans av klassiska cocktailar . . . . . . 33

Elisabeth Morand

Den hemlighetsfulla ön och hur jag upplevde den år 1967 . . . 39

Farfars kosack . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

Barbro Rautelin

3 maj . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45

15 maj . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 46

10 oktober . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 47

Monika Riihelä

Äggatanten del 2 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 48

Ingrid Saaristo

Bokens och Rosens afton – en sann historia . . . . . . . . . . 52

Hyllans hemliga liv . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 54

I tåget . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 55

Märta Salokoski

Ett nytt liv – kortrysare i en akt . . . . . . . . . . . . . . . . . 56

Elisabeth Sandelin

Bedagad Bond . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 59

Catherine Sid

Ode till s/y Haffsårkestern . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 63

Martin Westman

Somewhere My Love . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

Solveig Williams

London på sextio- och sjuttiotalen . . . . . . . . . . . . . . . 72

Majsi Åhman

En främling har f lyttat in . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 76

Vårmorgon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 77

Glädjen. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 78

Petra Österman

Bergspoesi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 79

Semesterparadiset . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 80

Recensioner

Petra Österman

Johanna Boholm: Bygdebok . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 82

Elsa Boström: På svartvita trösklar . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Birgitta Boucht: Förklädd och naken. Självporträtt. Själsfränder. Skrift . 85

Tomas Mikael Bäck: Vinterresa. Sjuttiotre dikter . . . . . . . . . . . . 86

Martin Enckell: skrift . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

Kaj Hedman: Septemberliv . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 90

Bosse Hellsten: Eldorado . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 92

Merete Mazzarella: Att berätta sig själv.

Inspirationsbok för den som vill skriva om sitt liv . . . . . . . . . . . 93

Metha Skog: Sov fortare . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 94

Peppe Öhman: Vackra människor . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 96